ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
27 жовтня 2025 року
м. Київ
 
справа № 691/263/22
провадження № 61-2732св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В., 
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 , 
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа - державний нотаріус Городищенської державної нотаріальної контори Бідна Марія Олександрівна,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Городищенського районного суду Черкаської області від 27 липня 2023 року у складі судді Синиці Л. П. та постанову Черкаського апеляційного суду від 16 січня 2024 року у складі колегії суддів Василенко Л. І., Бородійчука В. Г., Карпенко О. В., 
 
у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - державний нотаріус Городищенської державної нотаріальної контори Бідна Марія Олександрівна, про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування.

Короткий зміст позовних вимог 
 
У квітні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа - державний нотаріус Городищенської державної нотаріальної контори Бідна М. О., про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування.
 
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 . Після його смерті залишилась спадщина, яка складається з житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 та двох земельних ділянок з кадастровими номерами 7120382000:02:001:0554, 7120382000:02:001:0555, розташованих в межах Воронівської сільської ради Городищенського району Черкаської області, що знаходиться в межах Вільшанської ОТГ.
 
За прийняттям спадщини після смерті свого батька звернувся його син ОСОБА_4 , але не оформив спадщину в зв`язку з тим, що помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .
 
Враховуючи вимоги чинного законодавства, після смерті ОСОБА_4 позивач як його дядько, в межах шестимісячного строку, звернувся до Городищенської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Відкрито спадкову справу № 181/2021.
 
Постановою державного нотаріуса Городищенської державної нотаріальної контори Бідної М. О. від 09 березня 2022 року відмовлено ОСОБА_1 у вчиненні нотаріальних дій. Як підставу для відмови у вчиненні нотаріальних дій, державний нотаріус Бідна М. О. зазначила, що після смерті ОСОБА_4 спадщину за ним прийняв рідний брат.
 
На адвокатський запит щодо кола спадкоємців та майна, яке було успадковане після смерті ОСОБА_4 , було отримано відповідь за вих. № 143/01-16 від 26 березня 2022 року, якою відмовлено у наданні запитуваної інформації з посиланням на положення статті 8 Закону України «Про нотаріат».
 
Вказує, що він своєчасно звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, незаконно був усунутий від спадкування майна за померлим ОСОБА_4 .
 
У ОСОБА_4 не було рідного брата, а лише зведений брат - ОСОБА_2 .
 
На підставі наведеного, позивач просив суд визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 2,6440 га, розташовану на території села Воронівка в межах Вільшанської ОТГ, кадастровий номер 7120382000:02:001:0554 та земельну ділянку площею 2,6200 га, розташовану на території села Воронівка в межах Вільшанської ОТГ, кадастровий номер 7120382000:02:001:0555 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 .
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Городищенський районний суд Черкаської області рішенням від 27 липня 2023 року, яке Черкаський апеляційний суд постановою від 16 січня 2024 року залишив без змін, в задоволенні позовних вимог відмовив.
 
Рішення місцевого суду, з яким погодився суд апеляційної інстанції, мотивовано тим, що брати і сестри є спадкоємцями померлого, незалежно від того є вони повнорідними (мають обох спільних батьків) чи неповнорідними (мають спільного батька або спільну матір). Але не успадковують один після одного зведені брати і сестри, якщо вони не мають спільних батьків.
 
Заявлені позивачем вимоги спростовуються документами, які містяться в спадковій справі № 181/2021.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У касаційній скарзі, поданій у лютому 2024 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції скасувати і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції 
 
Верховний Суд ухвалою від 28 лютого 2024 року відкрив касаційне провадження у справі, витребував її із Городищенського районного суду Черкаської області.
 
11 березня 2024 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі суддів: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
В касаційній скарзі скаржник посилається на пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема вказує, що суд апеляційної інстанції розглянув справу без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 19 березня 2018 року у справі № 754/16825/15-ц, від 10 квітня 2019 року у справі № 161/9939/17, від 22 вересня 2021 року у справі № 753/16685/19, від 27 червня 2022 року у справі № 341/1363/21, від 31 січня 2023 року у справі № 693/812/21 та інших.
 
У касаційній скарзі зазначається, що суд першої інстанції розглянув справу за відсутності доказів про належне повідомлення представника позивача.
 
З наявних у справі матеріалів спадкової справи вбачається наявність розбіжностей персональних відомостей про особу матері відповідача, внесених до актових записів цивільного стану про народження відповідача та про укладення шлюбу, тому такі документи не можуть бути безспірним доказом факту родинних відносин відповідача з померлим ОСОБА_4 .
 
У зв`язку із наявністю неспростованих в установленому законом порядку розбіжностей у поданих відповідачем державному нотаріусу особистих документах та інших документах спадкової справи № 181/2021, суди дійшли помилкового висновку про доведеність факту, що відповідач є спадкоємцем другої черги за законом після померлого ОСОБА_4 .
 
Крім того, суд не звернув уваги, що подана до Городищенської державної нотаріальної контори заява відповідача ОСОБА_2 від 12 січня 2022 року № 13 у спадковій справі № 181/2021 про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом не підписана у відповідній графі, в якій має міститися підпис заявника.
 
Державний нотаріус Городищенської державної нотаріальної контори Бідна М. О. неправомірно посвідчила недостовірну інформацію у заяві від 12 січня 2022 року № 13; неправомірно видала ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за законом на спірні земельні ділянки; неправомірно здійснила державну реєстрацію видачі ОСОБА_2 свідоцтв про право на спадщину за законом на спірні земельні ділянки у спадковому реєстрі.
 
Суд першої інстанції не вирішив у підготовчому судовому засіданні письмове клопотання позивача про відкладення підготовчого засідання, а також про подальший розгляд справи за участю представника позивача в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті.
 
Позивач зазначає, що відповідач не підтвердив належними та допустими доказами, що він відноситься до спадкоємців другої черги за законом (рідні брати по матері) та прийняв спадщину після померлого ОСОБА_4 з отриманням свідоцтв про право на спадщину за законом на спірні земельні ділянки в установленому законом порядку.
 
Вказує, що підготовче провадження у даній справі закінчено судом через один рік і один місяць з дня відкриття провадження, при цьому строк проведення підготовчого провадження за клопотанням сторін або з власної ініціативи з метою належної підготовки справи для розгляду по суті судом не продовжувався. Крім того, суд розпочав розгляд справи по суті через один рік три місяці з дня відкриття провадження.
 
Доводи інших учасників справи
 
Інші учасники справи не надіслали відзив на касаційну скаргу.
 
Фактичні обставини справи
 
Суд встановив, що  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що 18 травня 2018 року складено відповідний актовий запис № 09, згідно свідоцтва про смерть серія НОМЕР_1 .
 
Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина на все належне йому майно.
 
09 січня 2019 ОСОБА_4 подав заяву про прийняття спадщини за законом після смерті його батька ОСОБА_3 .
 
Із матеріалів спадкової справи № 181/2021, заведеної Городищенською державною нотаріальною конторою, відомо, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що 18 травня 2021 року складено актовий запис № 7, згідно свідоцтва про смерть серія НОМЕР_2 , який відповідно до інформаційної довідки зі спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) від 20 травня 2021 року за № 64793130 заповіту не залишив.
 
Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина на все належне йому майно, в тому числі на земельні ділянки, які належали на праві власності ОСОБА_3 та на які він не оформив спадкові права, оскільки помер в 2021 році.
 
Згідно із витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-7116391512021, № НВ-7116391522021 від 26 травня 2021 року, ОСОБА_3 належать дві земельні ділянки з кадастровими номерами: 7120382000:02:001:0554, 7120382000:02:001:0555, розташовані в межах Воронівської сільської ради Городищенського району Черкаської області, що знаходиться на території Вільшанської ОТГ. 
 
Рішенням Городищенського районного суду Черкаської області від 22 лютого 2017 року у справі № 691/1270/16-ц, що набрало законної сили, за ОСОБА_3 в порядку спадкування за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_5 визнано право власності на земельну ділянку (пай), площею 2,6440 га, на підставі державного акта на право приватної власності на земельну частку (пай) серія ІІІ-ЧР № 033342, кадастровий номер: 712038200:02:01:0554, в адміністративних межах Воронівської сільської ради Городищенського району Черкаської області.
 
Спадкодавець ОСОБА_4 за життя заповіту не лишив.
 
20 травня 2021 року до державного нотаріуса Городищенської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини звернувся ОСОБА_2 (відповідач у справі), вказавши, що він є братом померлого ОСОБА_4 , котрий помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .
 
20 липня 2021 року до Городищенської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини звернувся ОСОБА_1 (позивач у справі), вказавши, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер його племінник ОСОБА_4 
 
12 січня 2022 року державний нотаріус Городищенської державної нотаріальної контори Бідна М. О. видала на ім`я ОСОБА_2 (відповідач), що є братом та спадкоємцем другої черги ОСОБА_4 (прийняв спадщину після смерті ОСОБА_3 , але не оформив своїх спадкових прав), свідоцтва про право на спадщину за законом на дві земельні ділянки.
 
20 січня 2022 року в листі № 16/01-16 за підписом завідувача Городищенської державної нотаріальної контори Бідної М. О. про надання інформації, ОСОБА_1 було роз`яснено, що відповідно до норм ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, неприйняття ними спадщини, усунення їх від права на спадкування. В зв`язку з тим, що у ОСОБА_4 є рідний брат по матері (спадкоємець другої черги), то право на спадкування перейшло до нього. Дядько та тітка спадкодавця - третя черга спадкоємців.
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
 
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
 
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права 
і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
 
У частині першій статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
 
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
 
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
 
У статті 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
 
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
 
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла до інших осіб (спадкоємців).
 
Згідно зі статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
 
Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
 
Згідно із частинами першою та другою статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1260-1265 цього Кодексу.
 
Статтею 1258 ЦК України визначено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.
 
Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
 
Згідно із статтею 1262 ЦК України у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід з боку батька, так і з боку матері.
 
Відповідно до статті 1263 ЦК України у третю чергу право на спадкування за законом мають рідні дядько та тітка спадкодавця.
 
Згідно із частиною першою статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.
 
Відповідно до частин першої та п`ятої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
 
Згідно із частиною першою статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.
 
Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 . Після його смерті залишилося майно, зокрема дві земельні ділянки площею 2,6440 га та 2,6200 га, на яке просить визнати право власності в порядку спадкування позивач.
 
09 січня 2019 року ОСОБА_4 звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_3 . 
 
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер, за життя свідоцтво про право власності на спадкове майно не отримав та заповіту не складав, тому спадкування на майно, в тому числі на земельні ділянки площею 2,6440 га та 2,6200 га, здійснюється за законом.
 
З матеріалів справи відомо, що після смерті ОСОБА_4 , із заявами про прийняття спадщини за законом звернулись у передбачений законодавством шестимісячний строк, а саме 20 травня 2021 року ОСОБА_2 (брат по матері) та 20 липня 2021 року ОСОБА_1 (дядько).
 
12 січня 2022 року державний нотаріус Городищенської державної нотаріальної контори Бідна М. О. видала на ім`я ОСОБА_2 , що є братом та спадкоємцем другої черги спадкодавця ОСОБА_4 , який прийняв спадщину після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , але не оформив своїх спадкових прав, свідоцтва про право на спадщину за законом на дві земельні ділянки.
 
Судами правильно встановлено, що спадщина після смерті ОСОБА_4 перейшла до спадкоємця другої черги - його рідного брата, який належним чином прийняв спадщину у встановленому законом порядку. Водночас позивач, як дядько спадкодавця і спадкоємець третьої черги, не набув права на спадкування, оскільки спадкоємець попередньої черги не відмовився від своїх спадкових прав і не був усунутий від спадкування.
 
З огляду на викладене, суди першої та апеляційної інстанцій обґрунтовано відмовили у задоволенні позову, оскільки позивач не довів наявності у нього права на спадщину та не спростував законність дій державного нотаріуса. Прийняті судові рішення відповідають нормам матеріального і процесуального права, а тому підстав для їх скасування немає.
 
Доводи касаційної скарги про розбіжності в персональних даних матері відповідача, зазначених в актових записах цивільного стану, відхиляються, оскільки цим доказам суди першої та апеляційної інстанції надали належну оцінку, а суд касаційної інстанції не вправі здійснювати переоцінку доказів.
 
Посилання скаржника на те, що підготовче провадження у справі було завершено лише через один рік і один місяць з моменту відкриття провадження, а розгляд справи по суті розпочато через один рік і три місяці без продовження відповідного строку судом не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень.
 
З матеріалів справи відомо, що тривалість підготовчого провадження понад один рік зумовлена, в тому числі неодноразовими заявами самого позивача про відкладення розгляду справи та іншими об`єктивними причинами, що перешкоджали своєчасному проведенню засідань.
 
Доводи скаржника про те, що суд не розглянув письмове клопотання позивача щодо відкладення підготовчого засідання та подальшого розгляду справи в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду також не заслуговують на увагу.  Під час судового засідання 22 лютого 2023 року сам позивач не підтримав клопотання свого представника щодо участі у подальших засіданнях через відеоконференцію. 
 
Зрештою, 27 липня 2023 року ОСОБА_1 подав заяву про розгляд справи без його участі, зазначивши, що підтримує заявлені позовні вимоги, що свідчить про безпідставність доводів касаційної скарги про розгляд справи за відсутності належного повідомлення представника позивача.
 
Посилання в касаційній скарзі на те, що суд апеляційної інстанції розглянув справу без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах у постановах Верховного Суду від 19 березня 2018 року у справі № 754/16825/15-ц, від 10 квітня 2019 року у справі № 161/9939/17, від 22 вересня 2021 року у справі № 753/16685/19, від 27 червня 2022 року у справі № 341/1363/21, від 31 січня 2023 року у справі № 693/812/21 та інших є безпідставними, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
 
Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.
 
Отже, доводи касаційної скарги не спростовують зроблені у справі висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальних частинах оскаржуваних судових рішень.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
З огляду на вищевказане колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Городищенського районного суду Черкаської області від 27 липня 2023 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 16 січня 2024 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: | А. І. Грушицький                                                                  І. В. Литвиненко                                                                           Є. В. Петров