Справа № 143/70/25
Провадження № 22-ц/801/1924/2025
Категорія: 41
Головуючий у суді 1-ї інстанції Сич С. М.
Доповідач:Войтко Ю. Б.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2025 року	Справа № 143/70/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:
головуючого (судді-доповідача): Войтка Ю. Б.,
суддів Міхасішина І. В., Стадника І. М., 
учасники справи:
позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр»,
відповідач  ОСОБА_1 ,
розглянув в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу  ОСОБА_1  на рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 24 червня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Сича С. М. в залі суду в місті Погребище Вінницької області, дата складення повного тексту заочного рішення 27 червня 2025 року,
в цивільній справі № 143/70/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
встановив:
Короткий зміст вимог 
В січні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» (далі ТОВ «Споживчий центр») звернулося в суд з вказаним позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 12.02.2024 між ТОВ «Споживчий центр» та  ОСОБА_1 укладено кредитний договір (оферти) № 12.02.2024 -100003360, шляхом підписання Заявки, що є невід`ємною частиною Договору. Відповідно до умов Договору, позичальнику надано кредит у розмірі 10 000 грн. строком на 140 днів із дня його надання. Визначено, що процентна ставка є фіксованою незмінною у розмірі 1% за 1 день користування Кредитом яка застосовується протягом всього строку, на який надано Кредит.
Позивач зазначає, що свої зобов`язання виконав у повному обсязі, однак відповідач свої зобов`язання не виконала, кредит та проценти не сплачує з моменту отримання коштів, у зв`язку з чим у неї перед банком виникла заборгованість станом на 30.06.2025 у розмірі 28 000,00 грн., яка складається із заборгованості за тілом кредиту в розмірі 10000 грн.; за процентами в розмірі 14 000 грн., за комісією в розмірі 1 500 грн. та за неустойкою в розмірі 2 500 грн. 
Вказані обставини стали підставою для звернення ТОВ «Споживчий центр» до суду із цим позовом в якому просило стягнути з відповідача  ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором № 12.02.2024 -100003360 від 12.02.2024 у розмірі 28 000,00 грн. Провести розподіл судових витрат.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області від 24 червня 2025 року позов задоволено частково.
Стягнуто з  ОСОБА_1 на користь ТОВ «Споживчий центр» заборгованість за Кредитним договором №12.02.2024-100003360 від 12.02.2024 в розмірі 25500 (двадцять п`ять тисяч п`ятсот ) грн. 00 коп. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Вирішено питання щодо судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач належним чином виконав свої зобов`язання за договором, надавши відповідачу кредитні кошти у повному обсязі та на визначений строк. Водночас відповідач не повернув отримані кошти (тіло кредиту) у розмірі 10 000 грн 00 коп., у зв`язку з чим зазначена сума підлягає стягненню з нього на користь ТОВ «Споживчий центр».
Розглядаючи вимогу про стягнення процентів, суд врахував правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, відповідно до якого право кредитодавця нараховувати проценти діє лише в межах строку кредитування. Встановлено, що строк користування кредитом становив 140 днів, а процентна ставка – 1 % за день. Отже, відповідач повинен сплатити ТОВ «Споживчий центр» проценти у розмірі 14 000 грн.
Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду (постанова від 13.07.2022 у справі № 496/3134/19) та положень ЗУ «Про споживче кредитування», комісії за надання й обслуговування кредиту входять до складу загальних витрат за кредитом і можуть встановлюватися договором. Отже, умова про сплату комісії є законною, тому з відповідача підлягає стягненню 1 500 грн.
Відмовляючи в стягненні неустойки в розмірі 2 500,00 грн. суд попередньої інстанції вказав, що відповідно до п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України та п. 6-1 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування», у період дії воєнного стану та 30 днів після його припинення позичальник звільняється від сплати неустойки (штрафу, пені) за прострочення виконання зобов`язань. Оскільки спірні правовідносини виникли у цей період, вимога про стягнення неустойки у сумі 2 500 грн. задоволенню не підлягає.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
У липні 2025 року  ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, а також на неповно з`ясовані обставини справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції в частині стягнення процентів та комісії скасувати та ухвалити в цій частині нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в частині стягнення процентів та комісії.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 28 липня 2025 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий – суддя Войтко Ю. Б., судді: Стадник І. М., Міхасішин І. В.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 01 серпня 2025 року відкрито провадження у справі та надано строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 11 серпня 2025 року справу призначено до розгляду без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що кредитний договір (оферта) № 12.02.2024-100003360 від 12.02.2024 на суму 10 000,00 грн скаржником не укладався і не підписувався. Натомість електронним підписом було підписано договір на суму 1 000,00 грн, які повернуто через кілька днів. Це підтверджується ідентифікатором, поданим позивачем у справі № 143/70/25, де зазначена дата 07.02.2024, тоді як договір від 12.02.2024 доказів підписання апелянтом не містить.
Вказує, що згідно зі ст. 1 Закону України «Про кредитування» кредитодавцем може бути лише банк або інша фінансова установа, що має право надавати споживчі кредити. Разом з тим, ТОВ «Старт мобайл», послугами якого, за твердженням позивача, укладався електронний кредитний договір № 12.02.2024-100003360 від 12.02.2024, відсутнє у переліку кваліфікованих надавачів електронних довірчих послуг («Дія»/Trusted List ЦЗО). Доказів співпраці цієї компанії з офіційними надавачами електронних довірчих послуг чи підтвердження її доступу до SMS-центрів операторів зв`язку матеріали справи не містять. Таким чином, документи, отримані через ТОВ «Старт мобайл», не підтверджені належними доказами, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 100 ЦК України копії повинні бути засвідчені електронним цифровим підписом, чого у справі не встановлено.
Суд визнав доказом укладення договору підписання його скаржником цифровим ідентифікатором. Водночас позивач не надав належних доказів отримання цього ідентифікатора скаржником, оскільки довідка ТОВ «Старт мобайл» вих. № 31.03/25-3 не може вважатися допустимим доказом через відсутність у матеріалах справи ліцензії цієї компанії.
Посилання позивача на передачу відповідачем цифрових ідентифікаторів А-111 та Е-111 як підтвердження укладення кредитного договору матеріалами справи не підтверджено, що спростовує сам факт його укладення. Крім того, умови договору щодо щомісячної комісії не визначають конкретних послуг, які надаються споживачу, а отже, нарахування комісії у розмірі 1 500 грн є незаконним і не підлягає стягненню.

Доводи особи, яка подала відзив апеляційну скаргу
Позивач ТОВ «Споживчий центр» надало відзив у якому заперечив проти доводів апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін 

Фактичні обставини справи, встановлені судом
Судом встановлено, що відповідно до Пропозиції про укладення кредитного договору (кредитної лінії) (оферти) від 12.02.2024 ТОВ «Споживчий центр» пропонує укласти електронний кредитний договір (оферту) у порядку, передбаченому Законом України «Про електронну комерцію», і не є ні договором приєднання/його частиною у розумінні ст. 634 ЦКУ, ні публічним договором у розумінні ст. 633 ЦКУ. Кожна сторінка Пропозиції підписана  ОСОБА_1 з використанням одноразового ідентифікатора Е111 (а.с. 9).
Згідно з копії заявки Кредитного договору № 12.02.2024-100003360 (Кредитної лінії) від 12.02.2024: позичальник  ОСОБА_1 , платіжний засіб позичальника: 4149-49ХХ-ХХХХ-1594; кредит надається на наступних умовах: дата надання/видачі кредиту 12.02.2024, сума кредиту 10000,00 грн., строком на 140 днів з дати його надання. Дата повернення (виплати) кредиту 30.06.2024. Процентна ставка - фіксована незмінна процентна ставка у розмірі 1 % за 1 (один) день користування Кредитом. Денна процентна ставка - загальні витрати за споживчим кредитом за кожний день користування кредитом протягом всього строку, на який надається Кредит, виражені у процентах від загального розміру виданого кредиту. Розрахунок денної процентної ставки 0,82 % = (11539,77/10000)/140 * 100 % (п. 9) (а.с. 12 на звороті). 
Відповідач ознайомлена і прийняла умови кредитного договору та підтвердила, що однозначно та безумовно приймає (акцептує) пропозицію про укладення кредитного договору (оферту), невід`ємною частиною якої є заявка до кредитного договору № 12.02.2024-100003360 від 12.02.2024, з яким попередньо уважно ознайомилася, шляхом підписання електронним підписом.
Згідно з копією паспорта споживчого кредиту, відповідача повідомлено про основні умови кредитування з використанням кредиту на суму 10 000 грн., зокрема, типу кредиту, суму ліміту, строку кредитування, процентної ставки, типу процентної ставки; орієнтовну загальну вартість кредиту для споживача, повернення кредиту та про наслідки прострочення виконання та/або невиконання зобов`язань за договором. Паспорт споживчого кредиту також підписано  ОСОБА_1 одноразовим ідентифікатором А111 (а.с. 15-16).
Відповідно до копії квитанції про електронний переказ коштів від 12.02.2024 по договору № 12.02.2024-100003360, було перераховано 10 000 грн. на картку/рахунок НОМЕР_1 (а. с. 8), що співпадає із картрахунком, зазначеним в Пропозиції та Акцепті.
Згідно довідки-розрахунку про стан заборгованості за кредитним договором № 12.02.2024-100003360 від 12.02.2024 заборгованість  ОСОБА_1 складає 10 00,00 грн. - основний борг; 14000,00 грн. - проценти; 1500,00 грн – комісія; 2500,00 грн – неустойка, разом 28 000 грн. Проценти по кредиту нараховані за період з 12.02.2024 по 30.06.2025 (а.с. 20 розворот).

Позиція суду апеляційної інстанції

Відповідно до частини тринадцятої статті 7, частини першої статті 369 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без призначення судового засідання та без повідомлення учасників справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з огляду на таке.
Апеляційна скарга подана та розглядається у межах доводів і вимог скаржника, які стосуються законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача заборгованості за процентами у розмірі 14 000 грн та за комісією у розмірі 1 500 грн. В іншій частині рішення суду першої інстанції жодною зі сторін не оскаржується, у зв`язку з чим апеляційний суд виходить із меж апеляційного перегляду та не перевіряє рішення в іншій його частині.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду в оскаржуваній частині зазначеним вимогам відповідає.
Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції, та застосовані норми права
Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно положень статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Між сторонами виник спір про стягнення заборгованості за кредитними договорами. 
Правовідносини, що виникли між сторонами, є зобов`язальними і регулюються нормами глав 47-49, 51 ЦК України, а також спеціальними нормами глави 71 ЦК України.
Відповідно до частин 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони; правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Ч. 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до ч. 1 ст. 633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо); умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
Згідно положень ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Відповідно до ст. 1054, 1055 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти; кредитний договір укладається у письмовій формі.
Згідно зі ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу; якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.
Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Згідно зі ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Із положень статті 610 ЦК України слідує, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Як передбачено частиною першою статті 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів.
Ураховуючи презумпцію відплатності кредитного договору, позичальник зобов`язаний повернути кредит і сплатити проценти за користування грошовими коштами, а у разі прострочення виконання зобов`язання сплатити пеню, якщо інше не встановлено договором або законом.
Зобов`язання за договором повинні виконуватися сторонами належним чином відповідно до його умов, а також вимог актів цивільного законодавства.
Боржник визнається таким, що прострочив виконання зобов`язання за договором, якщо він не приступив до його виконання, тобто не виконує дій, які випливають із змісту зобов`язання, в строки, встановлені договором.
З матеріалів справи слідує, що відповідач ознайомилася і погодилася з умовами кредитного договору, тобто сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов договору, а подані позивачем паперові копії електронних документів є допустимими письмовими доказами відповідно до ч. 13 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію».
Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі № 2-383/2010 вказано, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору усі права, набуті за ним сторонами правочину, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
При цьому, вимог про визнання кредитного договору № 12.02.2024-100003360 від 12.02.2024 недійсним (неукладеним) не заявлено, договору щодо інших правовідносин між сторонами відповідачем не надано, в матеріалах справи наявна лише копія вказаного кредитного договору, наданого позивачем.
Установивши, що  ОСОБА_1 не виконує належним чином зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів, комісії, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь ТОВ «Споживчий центр» заборгованості за кредитним договором.
В свою чергу, стороною відповідача не було спростовано наданий позивачем розрахунок заборгованості та не надано власного розрахунку на спростування доводів і розрахунку позивача або об`єктивних доказів про погашення заборгованості та/або її відсутності.
Процентна ставка фіксована незмінна процентна ставка у розмірі 1% за один день користування кредитом, яка застосовується протягом всього строку, на який надається кредит (надалі «процентна ставка»). Розмір процентної ставки не може бути збільшено в односторонньому порядку (п. 6 Заявки).
Проценти розраховуються шляхом множення всієї суми кредиту на кількість днів користування/залишком кредиту та на процентну ставку (п. 8 Заявки).
Комісія, пов`язана з наданням кредиту 15% від суми кредиту та дорівнює 1500,00 грн. Розраховується шляхом множення суми кредиту на розмір комісії у відсотковому значенні. Нараховується кредитором та обліковується в день видачі кредиту (п. 9 Заявки).
Враховуючи вищевикладене, встановлено узгодження між  ОСОБА_1 та товариством в письмовій формі відсотків за користування кредитом та комісії.
Тому, сторонами було погоджено в належній (письмовій) формі розмір відсотків за користування кредитними коштами та комісії.
За таких умов, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо стягнення з відповідача комісії, суд врахував правовий висновок Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі № 496/3134/19, відповідно до якого загальні витрати за споживчим кредитом включають, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту. 
Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право кредитодавця встановлювати у договорі комісію за надання та обслуговування кредиту. Відповідно, включення умови про сплату комісії у кредитному договорі та стягнення з відповідача нарахованої комісії в сумі 1 500,00 грн відповідає вимогам чинного законодавства.
За таких умов, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивач мав право на стягнення з відповідача відсотків за період дії кредитного договору та комісії.
Враховуючи наведене, доводи апеляційної скарги про нібито відсутність підстав для стягнення комісії у розмірі 1 500 грн є безпідставними, суперечать встановленим фактичним обставинам справи та положенням цивільного законодавства. Оскільки у п. 9 кредитного договору чітко визначено розмір комісії, що свідчить про її погодження сторонами при укладенні договору. Наявність письмової згоди сторін на сплату комісії підтверджується також підписанням Заявки на кредит та іншими документами, що входять до складу договору. Таким чином, умови договору щодо комісії не є односторонньо встановленими, а відображають волю сторін, і нарахування комісії у розмірі 1 500 грн є законним та підлягає стягненню з відповідача.
Доводи апеляційної скарги про те, що кредитний договір (оферта) № 12.02.2024-100003360 від 12.02.2024 на суму 10 000,00 грн в електронному вигляді не був укладений та не підписаний відповідачем, суд апеляційної інстанції відхиляє як безпідставні.
Із матеріалів справи вбачається, що під час розгляду справи судом першої інстанції відповідачем було визнано позов у частині стягнення тіла кредиту, що свідчить про підтвердження факту отримання нею кредитних коштів та існування відповідного зобов`язання. Натомість у поданій апеляційній скарзі відповідач висловлює протилежну позицію, заперечуючи сам факт укладення договору та підписання його в електронній формі.
Такі твердження є взаємовиключними та суперечливими, адже визнання обов`язку повернути кредит неможливе без факту укладення кредитного договору та отримання коштів. Згідно з ч. 1 ст. 82 ЦПК України визнання обставин, на які посилається інша сторона, є для суду обов`язковим, якщо воно не суперечить закону чи інтересам сторін, а відповідно до положення ст. 44 ЦПК України учасники процесу зобов`язані добросовісно користуватися наданими їм процесуальними правами та не допускати їх зловживання.
Правова визначеність як складова принципу верховенства права вимагає стабільності процесуальних дій сторін і неприпустимості їх довільної зміни залежно від обраної тактики захисту. Визнання позову є однозначною процесуальною дією, яка підтверджує існування зобов`язання та не може бути спростована самим відповідачем шляхом подання апеляційної скарги із протилежними твердженнями.
Отже, посилання скаржника на те, що кредитний договір в електронній формі не був укладений та не підписаний, суд апеляційної інстанції розцінює як суперечливу позицію, що свідчить про зловживання процесуальними правами та не може бути підставою для скасування законного й обґрунтованого рішення суду першої інстанції.
В свою чергу, скаржник, оскаржуючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення відсотків, не навів конкретних мотивів, з яких він вважає висновки суду помилковими, не зазначив, які саме норми матеріального чи процесуального права були порушені судом при ухваленні рішення в цій частині, а також не обґрунтував, у чому саме полягає неправомірність або необґрунтованість нарахування відсотків за користування кредитом. 
Відповідно до ст. 367 ЦПК України апеляційна скарга повинна містити, зокрема, посилання на законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та мотиви, з яких скаржник вважає його неправильним. Проте загальне заперечення проти стягнення відсотків без наведення правових чи фактичних підстав не може розцінюватися як належне обґрунтування апеляційних вимог.
За таких обставин апеляційний суд вважає, що скаржник фактично обмежився формальним запереченням, яке не спростовує висновків суду першої інстанції щодо правомірності стягнення відсотків, нарахованих відповідно до умов кредитного договору та вимог закону.
Доводи апеляційної скарги щодо недопустимості документів, отриманих через ТОВ «Старт мобайл», є необґрунтованими. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» та ст. 207 ЦК України електронний документ, підписаний кваліфікованим електронним підписом, має таку ж юридичну силу, як і документ у письмовій формі. Матеріали справи містять електронні підписи, що підтверджують автентичність та належність документів відповідачу.
Довідка ТОВ «Старт мобайл» вих. № 31.03/25-3 (а.с. 47 зв. бік) є належним доказом, оскільки відображає фактичну передачу електронних ідентифікаторів та підтверджує використання електронного підпису відповідачем. Відсутність у матеріалах справи окремого підтвердження ліцензії не позбавляє ці документи доказової сили, оскільки вони засвідчують конкретні дії сторін, що мають значення для встановлення факту укладення договору та виконання сторонами своїх зобов`язань.
Таким чином, документи, отримані через ТОВ «Старт мобайл», є належними та допустимими доказами, а твердження про їх недопустимість не спростовує фактичних обставин справи.
Доводи апеляційної скарги щодо нібито незаконності кредитодавця є необґрунтованими. Відповідно до ст. 1054, 1055 ЦК України кредитодавцем за кредитним договором може виступати не лише банк, а й інші фінансові установи, які мають право на надання грошових коштів на умовах, передбачених договором. ТОВ «Споживчий центр» є юридичною особою, яка уклала кредитний договір і фактично надала кредитні кошти відповідачу, що підтверджується матеріалами справи (квитанціями про переказ коштів, заявками на кредит, електронними підписами).
Роль ТОВ «Старт мобайл» як технологічного посередника у наданні електронного підпису або ідентифікаторів не змінює правового статусу кредитодавця і не впливає на законність укладеного кредитного договору. Використання послуг такого посередника є технічним механізмом для електронного оформлення договору, а факт надання кредитних коштів і зобов`язання відповідача повернути їх підтверджує існування діючого кредитного правовідношення.
Таким чином, твердження про те, що кредитодавцем є нібито неуповноважена особа, не спростовує факту укладення кредитного договору та виконання сторонами своїх зобов`язань, а отже, не може слугувати підставою для відмови у стягненні заборгованості.
Доводи апеляційної скарги щодо нібито недостатнього підтвердження факту укладення кредитного договору електронними ідентифікаторами А-111 та Е-111 є необґрунтованими. Із матеріалів справи вбачається, що відповідач фактично отримала та використовувала кредитні кошти, а електронні підписи та ідентифікатори були застосовані для акцепту пропозиції про укладення кредитного договору, що підтверджується квитанціями про переказ коштів, заявкою на кредит та паспортом споживчого кредиту.
Передача і використання електронних ідентифікаторів є достатнім доказом волевиявлення сторони та підтверджує факт укладення договору в електронній формі відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» та ст. 207 ЦК України. Таким чином, посилання скаржника на нібито непідтвердженість електронних ідентифікаторів не спростовує факту укладення кредитного договору та не може бути підставою для відмови у стягненні заборгованості.
З урахуванням викладеного доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду щодо їх оцінки. Водночас апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції всебічно і повно з`ясував обставини справи, об`єктивно оцінив зібрані та досліджені докази й обґрунтовано дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
З огляду на зазначене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а фактично зводяться до необхідності переоцінки доказів та незгоди з оцінкою доказів, наданою судом.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року. Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга не підлягає задоволенню, то понесені судові витрати покладаються на учасника справи, який звернувся з апеляційною скаргою.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 24 червня 2025року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач                                                         Ю. Б. Войтко

Судді:                                                                          І. В. Міхасішин
                                                                               
І. М. Стадник