ПОСТАНОВА                                                     
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                                 
 
29 жовтня 2025 року
м. Київ
 
справа № 522/4628/22
провадження № 61-6642св25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач),                 Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на постанову Одеського апеляційного суду від 01 квітня 2025 року у складі колегії суддів: Погорєлової С. О., Таварткіладзе О. М., Сєвєрової Є. С.,
Короткий зміст позовних вимог
1.            У квітні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу недійсним.
2.            Позов обґрунтовано тим, що їй належали на праві приватної власності земельна ділянка площею 0,0233 га та садовий будинок загальною площею 53,0 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 .
3.            З ІНФОРМАЦІЯ_1 її сусідами є ОСОБА_4 та її чоловік ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , які є батьками ОСОБА_2 . 
4.            Тривалий час між нею та сусідами були дуже гарні стосунки, вони її підтримували морально та матеріально, надавали фінансову допомогу для лікування та поховання її чоловіка ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , і лікування доньки ОСОБА_7 , яка є особою з інвалідністю II групи.
5.            У січні 2016 року у позивачки виникли проблеми зі сплатою кредиту. У  зв`язку з тим, що належна їй земельна ділянка та садовий будинок є суміжними до земельної ділянки та будинку сім`ї ОСОБА_8 , а у неї немає інших близьких родичів або знайомих, які змогли б їй допомагати та, зокрема, сплатити кредитну заборгованість, і в подальшому підтримувати її як фінансово, так і у побутових питаннях щодо утримання земельної ділянки та будинку, вона разом із сусідами вирішили укласти договір довічного утримання, щоб після її смерті будинок та земельна ділянка перейшли у власність сім`ї ОСОБА_8 , зокрема, до їх сина ОСОБА_2 .
6.            Для виконання цих домовленостей ОСОБА_5 запропонував позивачці оформити нотаріально посвідчену довіреність з огляду на її стан здоров`я та зайнятість по догляду за хворою донькою, щоб не турбувати позивачку збором документів та поїздками до нотаріуса у подальшому з метою оформлення договору на довічне утримання без необхідності її безпосередньої присутності.
7.            На підставі оформленої довіреності ОСОБА_5 від її імені уклав                                              з ОСОБА_2 договори купівлі-продажу садового будинку та земельної ділянки. При цьому ОСОБА_2 зазначені земельну ділянку та садовий будинок фактично у власність не отримав, у будинку не проживав, комунальні послуги не сплачував, а позивачка фактично проживала і продовжує проживати      в будинку.
8.            Вона є особою похилого віку, потребує постійного догляду, садовий будинок є єдиним її житлом, і наміру передати свій будинок та земельну ділянку у власність ОСОБА_2 станом на 14 травня 2016 року у неї не було.
9.            На її думку, договори купівлі-продажу укладені внаслідок помилки з її боку, вона неправильно сприйняла фактичні обставини правочинів, оскільки мала на меті укласти договір довічного утримання, а не договори купівлі-продажу.
10.         Враховуючи викладене просила суд визнати недійсними договори від 24  травня 2016 року купівлі-продажу садового будинку та земельної ділянки, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , які укладені між нею і ОСОБА_2 , посвідчені приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Криворотенко Д. І. та зареєстровані в реєстрі за № 667 та № 668.
 
Короткий зміст судових рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій
11.         Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 03 листопада 2022 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 24 квітня 2023 року, позов задоволено.
12.         Визнано недійсним договір від 24 травня 2016 року купівлі-продажу садового будинку житловою площею 13,1 кв. м, загальною площею 53,0 кв. м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Криворотенко Л. І. 24 травня 2016 року, зареєстрований в реєстрі за № 667. 
13.         Визнано недійсним договір від 24 травня 2016 року купівлі-продажу земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0233 га, кадастровий номер 5110136900:41:014:0031, який укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Криворотенко Л. І. 24 травня 2016 року, зареєстрований в реєстрі за № 668.
14.         Ухвалюючи судові рішення, суди виходили із того, що позовні вимоги є обґрунтованими та доведеними, оскільки, укладаючи договори купівлі-продажу, позивачка помилялася щодо фактичних обставин правочинів, що вплинуло на її волевиявлення, а саме: позивачка уклала договори купівлі-продажу замість договору довічного утримання, який фактично бажала укласти. Суди дійшли висновку, що позивачка не пропустила строк на звернення до суду з цим позовом, оскільки дізналася про порушення свого права лише у січні - лютому 2022 року, після спілкування з матір`ю ОСОБА_2 - ОСОБА_4 , яка повідомила їй про існування договорів купівлі-продажу. 
15.         Постановою Верховного Суду від 01 листопада 2023 року касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_9 задоволено частково.
16.         Постанову Одеського апеляційного суду від 24 квітня 2023 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до апеляційного суду.
17.         Направляючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, касаційний суд виходив із того, що суди дійшли передчасного висновку, що позивачка не пропустила позовну давність, про застосування якої заявив представник ОСОБА_2 у клопотанні від 23 червня 2022 року, поданому до суду першої інстанції.
18.         Касаційний суд зазначив, що апеляційним судом підлягають встановленню обставини щодо моменту, з якого позивачка могла дізнатися/дізналася про порушення свого права.
19.         Постановою Одеського апеляційного суду від 01 квітня 2025 року, з урахуванням додаткової постанови цього ж суду від 20 травня 2025 року, апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, рішення місцевого суду скасовано, ухвалено нове судове рішення, яким в задоволені позову відмовлено, здійснено розподіл судових витрат.
20.         Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд виходив із того, що місцевим судом не враховано, що ОСОБА_1 була ознайомлення з текстом довіреності, про що свідчить її підпис, тому позивачка, будучи дієздатною повнолітньою особою, розуміла, на укладення яких правочинів від її імені вона уповноважувала ОСОБА_5 , а саме продаж, обмін, здача в оренду на умовах та ціною на його розсуд.
21.         При цьому судом також вказано, що довіреність, видана на ім`я ОСОБА_5 , не містить положень про можливість останнього укладати від імені позивачки договори займу та/або довічного утримання, а тому ОСОБА_5 був позбавлений можливості укладати такі договори.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
22.         У травні 2025 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_10 .
23.         Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 02 липння 2025 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
24.         Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 жовтня 2025 року справу призначено до розгляду у складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
25.         У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_10 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення місцевого суду.
26.         Підставою касаційного оскарження заявниця зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме:
застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року в справі № 6-2469цс16, у постановах Верховного Суду від 20 листопада 2018 року в справі № 907/50/16, від 23 січня 2019 року в справі № 355/385/17, від 25 вересня 2019 року в справі № 727/3501/16-ц, від 02 вересня 2020 року в справі № 757/5252/17-ц, від 19 січня 2021 року в справі № 910/12791/19, від 19 травня 2021 року в справі № 642/7417/18, від 10 листопада 2021 року в справі № 757/50762/18-ц, від 02 грудня 2021 року в справі № 739/639/20, від 11 жовтня 2023 року в справі № 388/339/20 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України);
недослідження зібраних в справі доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
27.         Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки тій обставині, що сторонами в оскаржуваних договорах були батько та син, а позивачка взагалі не була повідомлена про факт укладення договорів та зміст, факт отримання коштів заперечувала.
28.         На думку заявника, за обставинами цієї справи відсутні підстави стверджувати, що позивач та відповідач досягли згоди про укладення договору купівлі-продажу.
29.         Посилається на те, що відчуження майна відбулось на підставі довіреності, якою позивачка доручила повіреному ОСОБА_5 розпоряджатися власним майном, хибно вважаючи, що таким чином вона уклала договір довічного утримання.
30.         Апеляційний суд не врахував, що позивачкою фактично не було передано майно за оскаржуваними договорами, а відповідачем не було передано їй грошових коштів. При цьому відповідачем не було здійснено жодних дій для того, щоб окреслити себе власником майна ОСОБА_1 , окрім укладення з батьком оскаржуваних договорів та проведення державної реєстрації.
31.         Також заявник вказує, що ОСОБА_5 , діючи як повірений, умисно, усвідомлюючи протиправність своїх дій, всупереч волі ОСОБА_1 вчинив правочини у власних інтересах та в інтересах члена своєї сім`ї. Внаслідок відчуження належного позивачці нерухомого майна на користь свого сина ОСОБА_1 фактично була позбавлена єдиного житла.
32.         Таким чином, вважає, що якщо представник вчинив правочин не в інтересах довірителя, а у своїх власних, то це є підставою для визнання такого правочину недійсним.
33.         Заявник зазначає, що апеляційним судом було безпідставно відхилено доводи про те, що позивачка є особою похилого віку і потребує постійного догляду на підставі того, що пенсію їй було призначено з 30 листопада 2017 року.
34.         Посилається на те, що суд апеляційної інстанції не виконав вказівки, викладені в постанові Верховного Суду від 01 листопада 2023 року у вказаній справі.
35.         Також вказує, що позивачкою не пропущено строк позовної давності.
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
36.         У липні 2025 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_10 від представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , у якому вказано, що оскаржуване судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
37.         01 січня 2016 року ОСОБА_1 належали на праві приватної власності садовий будинок загальною площею 53,0 кв. м та земельна ділянка площею 0,0233 га, кадастровий номер 5110136900:41:014:0031, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .
38.         У зв`язку із виникненням у позивачці у січні 2016 року заборгованості за кредитом, який ОСОБА_1 не мала можливості сплатити, позивачка звернулась до своїх сусідів ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 щодо сплати останніми зобов`язань позивачки за кредитним договором.
39.         Згідно з договором від 25 серпня 2015 року № 778838580, укладеним між ОСОБА_1 та ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень», заборгованість позичальника ОСОБА_1 становила 17 366,20 грн., а датою погашення кредиту було 09 лютого 2016 року.
40.         У день погашення кредиту 09 лютого 2016 року на виконання домовленостей з ОСОБА_2 щодо сплати кредитної заборгованості, на підставі попередньої усної домовленості, ОСОБА_1 видала довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Василенко О. В., зареєстровану в реєстрі за № 464, згідно з якою уповноважила ОСОБА_5 розпоряджатися, а саме: продати, обміняти, здавати в оренду, на умовах та за ціну за його розсудом, страхувати, належними їй об`єктами нерухомого майна - садовим будинком та земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 .
41.         На підставі вказаної довіреності ОСОБА_5 , який діяв від імені ОСОБА_1 , уклав зі своїм сином ОСОБА_2 два договори, а саме:
договір від 24 травня 2016 року купівлі-продажу нерухомого майна- садового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , за умовами якого продавець передає (продає) у власність покупця, а покупець приймає (купує) майно і сплачує за нього обговорену грошову суму 65 590,00 грн, які були одержані продавцем від покупця до підписання цього договору купівлі-продажу у повному обсязі. Продавець зобов`язується звільнити відчужуваний об`єкт від наявних в ньому речей і передати об`єкт в повне розпорядження покупця у стані, що відповідає санітарним та технічним нормам щодо житлових приміщень, до моменту фактичного звільнення об`єкта зробити повну оплату комунальних послуг і спожитої електроенергії;
договір від 24 травня 2016 року купівлі-продажу земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , за умовами якого продавець передає (продає) у власність покупця, а покупець приймає (купує) майно і сплачує за нього обговорену грошову суму за домовленістю сторін у розмірі 321 070 грн, які були одержані продавцем від покупця до підписання цього договору в повному обсязі, продавець зобов`язується передати, а покупець прийняти вказану земельну ділянку в стані, придатному для її використання за цільовим призначенням.
Позиція Верховного Суду
42.         Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
43.         Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
44.         Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
45.         Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
46.         Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права
47.         Звертаючись до суду із вказаним позовом, ОСОБА_1 посилалась на те, що сім`я ОСОБА_8 допомогла їй з погашенням кредитної заборгованості та за домовленістю в подальшому погодилася підтримувати її як фінансово, так і у побутових питаннях, вона не заперечувала, що після її смерті належна їй земельна ділянка та будинок перейдуть у власність ОСОБА_2 .
48.         У позовній заяві ОСОБА_1 зазначила, що на виконання вказаних домовленостей між нею та ОСОБА_2 укладено фіктивні договори купівлі-продажу.
49.         Вказувала, що в ході укладення договорів вона неправильно сприйняла фактичні обставини правочину, оскільки мала на меті укласти договір займу або довічного утримання, а не договори купівлі-продажу, тому такі договори не відповідають її внутрішній волі та укладено внаслідок помилки з її боку.
Щодо посилання позивачки на укладення фіктивних договорів
50.         Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина першої статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
51.         Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). 
52.         Недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.
53.         Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).
54.         Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
55.         Згідно зі статтею 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.
56.         Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України.
57.         Згідно з частиною п`ятою статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
58.         Відповідно до статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
59.         Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.
60.         Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.
61.         Ознака вчинення його лише для виду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для виду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.
62.         Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.
63.         Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду України від  21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, постанові Верховного Суду від 15 травня 2019 року в справі № 723/405/17, провадження № 61-46674св18.
64.         Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторони не вчинили будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.
65.         У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.
66.         Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
67.         Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що відповідно статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.
68.         З матеріалів справи вбачається, що 09 лютого 2016 року ОСОБА_1 на підставі попередньої усної домовленості уповноважила ОСОБА_5 розпоряджатися (продати, обміняти, здавати в оренду (найм), на умовах та за ціну за його розсудом, страхувати) належні їй об`єкти нерухомого майна: садовим будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та земельною ділянкою за вказаною адресою.
Вказаною довіреністю ОСОБА_1 , серед іншого, надала право «отримувати завдаток, укладати та підписувати відповідні угоди та договори, в тому числі попередні договори, мати вільний доступ до зазначених об`єктів нерухомості, підписати договори купівлі-продажу, міни, оренди (найму) вищевказаних об`єктів нерухомого майна, отримати належні мені гроші, сплатити від мого імені та за мій рахунок податок з доходу, отриманого від продажу зазначеного майна…а також виконувати всі інші дії, пов`язані з цією довіреністю».
69.         24 травня 2016 року ОСОБА_1 , від імені якої діяв ОСОБА_5 , продала ОСОБА_2 будинок по АДРЕСА_1 . 
За домовленістю сторін продаж об`єкта відбувся за 65 590 грн, які були одержані продавцем від покупця до підписання цього договору купівлі-продажу в повному обсязі (пункт 2.1 договору купівлі-продажу).
Сторони своїми підписами під цим договором підтверджують факт повного розрахунку за даний об`єкт. Претензій матеріального та фінансового характеру щодо розрахунків за проданий об`єкт продавець до покупця не має (пункт 2.3).
70.         Також 24 травня 2016 року укладено договір купівлі-продажу між ОСОБА_1 , від імені якої діяв ОСОБА_5 , та ОСОБА_2 земельної ділянки по АДРЕСА_1 .
За домовленістю сторін продаж відчужуваної земельної ділянки зроблено за 321 070 грн, які були одержані продавцем від покупця до підписання цього договору в повному обсязі (пункт 2.1 договору).
Сторони своїми підписами під цим договором підтверджують факт повного розрахунку за даний об`єкт. Претензій матеріального та фінансового характеру щодо розрахунків за проданий об`єкт продавець до покупця не має (пункт 2.3).
71.         В матеріалах справи наявна квитанція від 24 травня 2016 року, відповідно до якої ОСОБА_2 сплатив ОСОБА_5 321 070 грн. Призначення платежу: перерахування коштів згідно договору купівлі-продажу від 24 травня 2016 року (земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 ).
72.         Статтею 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
73.         Судом апеляційної інстанції правомірно враховано, що після укладення договорів купівлі-продажу від 24 травня 2016 року спірні земельна ділянка та житловий будинок були зареєстровані на праві власності за покупцем ОСОБА_2 , таким чином, на виконання умов договорів купівлі-продажу від 24 травня 2016 року право власності на спірне майно перейшло та в установленому законом порядку зареєстроване за відповідачем.
74.         Колегія суддів погоджується із висновками апеляційного суду про те, що договір купівлі-продажу за своїми умовами та наслідками вочевидь відрізняється від договору довічного утримання чи договору займу. 
75.         Крім того, умовами довіреності від 09 лютого 2016 року, за якою ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_5 розпоряджатися належним їй майном, не містять положень про можливість ОСОБА_5 укладати від імені позивачки договори займу та/або довічного утримання, а відтак, останній був позбавлений повноважень щодо укладання таких договорів. 
76.         З положеннями вищевказаної довіреності ОСОБА_1 була ознайомлена, про що свідчить її підпис, тобто позивачка, будучі дієздатною повнолітньою особою, розуміла, на укладення яких правочинів від її імені вона уповноважує ОСОБА_5 : продаж, обмін, здача в оренду на умовах та за ціною за його розсудом.
77.         При цьому, звертаючись до суду, ОСОБА_1 вказувала, що після погашення сім`єю ОСОБА_8 кредитної заборгованості було досягнуто певні домовленості, на виконання яких було укладено відповідні договори купівлі-продажу.
78.         Таким чином, оскільки передбачені оспорюваними договорами купівлі-продажу правові наслідки дійсно настали, сторони цих договорів вчинили всі передбачені договорами дії, виконали їх, колегія суддів погоджується із висновками апеляційного суду про відсутність правових підстав для визнання таких правочинів недійсними з підстав фіктивності, оскільки під час розгляду справи ОСОБА_1 належними і допустимими доказами не довела, що договори купівлі-продажу нерухомого майна є фіктивними та укладеними без мети настання реальних наслідків.
79.         Колегія суддів відхиляє доводи заявника про недоведення відповідачем отримання позивачкою грошових коштів за продаж майна, оскільки грошові кошти за будинок було передано покупцем ОСОБА_5 , який мав такі повноваження відповідно до довіреності, виданої на його ім`я, що підтверджується оспорюваним договором. Кошти за земельну ділянку було перераховано на рахунок ОСОБА_5 , що підтверджується відповідною квитанцією та умовами договору купівлі-продажу.
80.         Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
81.         Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
82.         Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
83.         За статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
84.         Суд апеляційної інстанції, встановивши, що доказів, які б підтверджували що оплатні договори купівлі-продажу нерухомого майна є фіктивним та укладені без мети настання реальних наслідків, позивачкою не надано, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.
Щодо посилання позивачки на те, що оспорювані договори укладено внаслідок помилки з її боку, оскільки вона неправильно сприйняла фактичні обставини правочинів
85.         Відповідно до статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
86.         Згідно з частиною першою статті 229 ЦК України істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.
87.         У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначено: «стаття 204  ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору (у справі, що переглядається, - у зв`язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню».
88.         У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 759/17065/14-ц (провадження № 61-2779св18) зроблено висновок по застосуванню статті 229 ЦК України та вказано, що «під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу)».
89.         Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанцій про відмову у задоволенні позову, оскільки позивачка не довела, що на момент уповноваження ОСОБА_5 розпоряджатися її майном вона помилялась стосовно правової природи виданої нею довіреності, усвідомлювала її умови, отже і укладених від її імені договорів купівлі-продажу. При цьому повноваження ОСОБА_5 , визначені у довіреності, не передбачали можливість укладення від імені позивачки договору довічного утримання.
90.         Крім того, колегія суддів вважає за необхідне наголосити на тому, що видача довіреності - це односторонній правочин, який не був скасований у передбаченому законом порядку, під час звернення до суду із вказаним позовом ОСОБА_1 не пред`являла вимог щодо визнання її недійсною.
91.         Також судом враховано, що на час видачі довіреності, укладення договорів купівлі-продажу, позивачка мала інше місце реєстрації від адреси проданого майна, що спростовує її доводи щодо відсутності іншого місця проживання.
92.         Посилання заявника на те, що позивачка перебувала в поважному віці та потребувала сторонньої допомоги також відхиляються колегією суддів, оскільки доказів безпорадного стану або стану, який ставив би під сумнів дієздатність ОСОБА_1 на час видачі довіреності та укладення оспорюваних договорів, матеріали справи не містять.
93.         Крім того, колегія суддів відхиляє посилання заявника на те, що вказані договори можуть бути визнані недійсними, тому що представник вчинив правочин не в інтересах довірителя, а у своїх власних, оскільки позивач звернулась до із позовом з інших підстав, такими обставинами позовні вимоги не обґрунтовувались.
94.         Доводи заявника щодо невиконання апеляційним судом вказівок суду касаційної інстанції під час повторного перегляду справи в апеляційному порядку відхиляються колегією суддів, оскільки суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги і з врахуванням вказівок Верховного Суду щодо встановлення початку перебігу строку позовної давності у вказаній справі, дійшов висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню й, відповідно, відсутні підстави для застосування строків позовної давності, про що судом зазначено в оскаржуваній постанові.
95.         Таким чином, скасовуючи рішення місцевого суду та відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
96.         Вказані, а також інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судового рішення суду апеляційної інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального і процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.
97.         Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального процесуального права. 
98.         Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають.
Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:
1.            Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.
2.            Постанову Одеського апеляційного суду від 01 квітня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                  Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                             О. В. Білоконь
 
                                                                                                        О. М. Осіян
 
                                                                                                        Н. Ю. Сакара
                                                                                                       
                                                                                                        В. В. Шипович