ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 жовтня 2025 року 
м. Київ
справа № 947/7879/20
провадження № 51-1361км25
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                              ОСОБА_1 ,
суддів                                                          ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання             ОСОБА_4 ,
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
у режимі відеоконференції:
захисника                                                   ОСОБА_6 ,
потерпілої                                                   ОСОБА_7 ,
представника потерпілої                       ОСОБА_8 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_6 , на вирок Одеського апеляційного суду від 19 березня 2025 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12019160480002568, за обвинуваченням
ОСОБА_9 ,    ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Затока м. Білгорода-Дністровського Одеської області та жителя АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України.
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Київський районний суд м. Одеси вироком від 27 грудня 2023 року визнав ОСОБА_9 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, та призначив йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
Відповідно до ст. 75 цього Кодексу звільнив ОСОБА_9 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки та поклав на нього обов`язки, визначені ст. 76 КК.
Також суд вирішив питання щодо процесуальних витрат, арешту майна та речових доказів у кримінальному провадженні.
За вироком суду ОСОБА_9 визнано винуватим і засуджено за те, що він 18 липня 2019 року о 10:30, керуючи технічно справним автомобілем «Mercedes-Benz 220» (реєстраційний номер НОМЕР_1 ), рухаючись другою смугою руху на вул. Академіка Вільямса в м. Одесі із сторони вул. Академіка Корольова в напрямку вул. Ільфа і Петрова, порушив вимоги пп. «б» п. 2.3, пунктів 10.1, 10.3 Правил дорожнього руху України, а саме був неуважним, не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не реагував на її зміну, здійснив перестроювання на праву смугу руху з подальшим виконанням маневру розвороту на проїзній частині в протилежний бік, раптово виїхав на другу смугу руху, перетинаючи її та горизонтальну розмітку 1.3, і допустив зіткнення з мотоциклом «Yamaha» (реєстраційний номер НОМЕР_2 ) під керуванням ОСОБА_10 , який рухався у другій смузі руху в попутному напрямку.
У результаті дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) водій згаданого мотоцикла ОСОБА_10 отримав тілесні ушкодження, від яких 19 липня 2019 року у лікарні настала його смерть.
Одеський апеляційний суд 19 березня 2025 року під час розгляду кримінального провадження за апеляційними скаргами прокурора й представника потерпілої скасував вирок районного суду в частині призначення ОСОБА_9 покарання та постановив свій, яким призначив засудженому покарання за ч. 2 ст. 286 КК у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки. У решті вирок місцевого суду залишив без змін. 
Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 , не оспорюючи доведеності винуватості й правильності кваліфікації діяння засудженого, посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі ОСОБА_9 , просить скасувати вирок апеляційного суду й призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Суть доводів касаційної скарги захисника зводиться до твердження про необґрунтованість рішення апеляційного суду, яким підзахисному призначено покарання у виді реального позбавлення волі.
ОСОБА_6 не погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про відсутність щирого каяття у ОСОБА_9 у зв`язку з невідшкодуванням ним завданої матеріальної та моральної шкоди.
Наголошує на тому, що обставини, ураховані районним судом, зокрема визнання засудженим своєї винуватості, надання зізнавальних показань, публічне вибачення перед матір`ю потерпілого, висловлення співчуття та бажання надати матеріальну допомогу, свідчать про його щире каяття.
Також указує, що суд не взяв до уваги висновку органу пробації, згідно з яким ризик вчинення засудженим повторного кримінального правопорушення, його небезпека для суспільства та окремих осіб оцінюються як низькі, а тому виправлення ОСОБА_9 можливе без ізоляції від суспільства під наглядом органу пробації.
Зазначає, що засуджений раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, під час вчинення ДТП не перебував у стані будь-якого сп`яніння та жодного разу не притягувався до відповідальності за керування транспортними засобами в стані сп`яніння, надав потерпілому первинну медичну допомогу, з місця події не зник, є особою похилого віку.
Позиції учасників судового провадження 
У судовому засіданні захисник ОСОБА_6 підтримав касаційну скаргу в повному обсязі.
Прокурор ОСОБА_5 і представник потерпілої - адвокат ОСОБА_8 , надавши відповідні пояснення, а також потерпіла ОСОБА_7 заперечили стосовно задоволення касаційної скарги.
Мотиви Суду 
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в касаційній скарзі захисника, Суд дійшов висновку,що ця скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
За частиною 2 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновку суду про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за обставин, установлених та перевірених місцевим судом, а також правильності кваліфікації його діяння за ч. 2 ст. 286 КК Верховний Суд не перевіряє, оскільки законності й обґрунтованості судового рішення в цій частині захисник не оскаржує.
Частиною 1 ст. 420 КПК установлено, що суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок, зокрема, у разі необхідності застосування більш суворого покарання, неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.
Водночас за приписами ч. 1 ст. 421 КПК обвинувальний вирок, ухвалений судом першої інстанції, може бути скасовано у зв`язку з необхідністю застосувати суворіше покарання, скасувати неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання або в інших випадках, коли це погіршує становище обвинуваченого, лише у разі, якщо з цих підстав апеляційну скаргу подали прокурор, потерпілий чи його представник.
Згідно зі статтями 404, 407 КПК апеляційний суд переглядає судові рішення в межах апеляційної скарги й за наслідками її розгляду має право скасувати вирок суду першої інстанції повністю або частково та ухвалити новий, у якому зобов`язаний навести належні й достатні мотиви та підстави прийнятого рішення з урахуванням вимог ст. 409 указаного Кодексу.
Під час касаційного перегляду оскаржуваного вироку встановлено, що апеляційний суд дотримався цих приписів закону.
Відповідно до статей 50 і 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. З огляду на вказану мету та принципи справедливості, співмірності й індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. 
Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винуватій особі необхідного й доцільного заходу примусу, який би ґрунтувався на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяв досягненню справедливого балансу між правами й свободами людини та захистом інтересів держави та суспільства.
Згідно з приписами ч. 1 ст. 75 КК (у редакції, чинній на час скоєння діяння), якщо суд, крім визначених у цій нормі випадків, при призначенні покарання у виді, зокрема, позбавлення волі, ураховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може ухвалити рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Звільнення від відбування покарання з випробуванням застосовується лише в тому разі, коли для цього наявні умови і підстави, передбачені приписами ст. 75 КК. Підставою для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням закон визначає переконання суду, викладене в мотивованому висновку про можливість її виправлення без відбування покарання, яке ґрунтується на оцінці даних про вчинене кримінальне правопорушення, мету й мотиви, тривалість та інтенсивність протиправної поведінки тощо. Істотне значення для вирішення питання про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням мають відомості, що характеризують: особистісні прояви винуватого в основних сферах життєдіяльності; його соціально-демографічні властивості; спосіб життя; соціальні зв`язки; посткримінальну поведінку; наявність джерел правомірного отримання доходів; наскільки його ціннісні орієнтири та поведінка збігаються із загальнопоширеними в суспільстві нормами моралі; соціально-психологічну характеристику винуватого та інше.
Статті 65-75 КК є кримінально-правовими нормами, що встановлюють загальні засади та правила призначення покарання, звільнення від його відбування.
Питання щодо призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винуватого, а також обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання, тощо.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, який розглядає кримінальне провадження по суті та повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
За правилами ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, установлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Так, під час призначення ОСОБА_9 покарання суд першої інстанції врахував дані про його особу, а саме те, що він до кримінальної відповідальності притягується вперше, досяг пенсійного віку, позитивно характеризується за місцем проживання, а також залишився на місці ДТП, де надав посильну медичну допомогу потерпілому. Також зважив на висновок органу пробації, згідно з яким ризик вчинення ОСОБА_9 повторного кримінального правопорушення, його небезпека для суспільства та окремих осіб оцінюються як низькі, а тому виправлення засудженого можливе без ізоляції від суспільства під наглядом органу пробації. Крім того, місцевий суд урахував повне визнання ОСОБА_9 винуватості, щире каяття у вчиненому, публічне вибачення перед потерпілою, перебування тверезим під час ДТП як обставини, які пом`якшують його покарання. 
З огляду на характер, тривалість, обставини й тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, а також наведені вище дані про особу засудженого, зокрема наявність реєстрації, постійного місця проживання та соціальних зв`язків, суд першої інстанції дійшов висновку, що виправлення ОСОБА_9 можливе без ізоляції від суспільства й до нього може бути застосовано положення статей 75, 76 КК, та звільнив від відбування призначеного покарання з випробуванням, установивши іспитовий строк.
Водночас, зваживши на обставини ДТП, поведінку ОСОБА_9 , факт надання ним допомоги потерпілому на місці події, а також дані про особу засудженого, для якого водійське посвідчення є єдиним джерелом доходу, суд не знайшов підстав для призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.
Представник потерпілої та прокурор не погодилися з вироком місцевого суду й подали апеляційні скарги. У них, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного ОСОБА_9 покарання тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення через м`якість, просили скасувати вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання та ухвалити новий, яким призначити засудженому покарання, яке необхідно відбувати реально з позбавленням права керувати транспортними засобами.
Апеляційний суд, переглядаючи кримінальне провадження щодо ОСОБА_9 в апеляційному порядку, не встановив підстав для звільнення засудженого від відбування покарання за ст. 75 КК, а тому частково задовольнив апеляційні скарги представника потерпілої та прокурора, скасував вирок суду в частині призначеного покарання і постановив свій. 
На обґрунтування свого висновку суд апеляційної інстанції зазначив, що місцевий суд, призначаючи ОСОБА_9 покарання із застосуванням положень ст. 75 КК, не оцінив і не врахував характеру та ступеня тяжкості вчиненого засудженим кримінального правопорушення, а саме того, що він, керуючи технічно справним транспортним засобом, порушив правила безпеки дорожнього руху, що заподіяло потерпілому тілесні ушкодження, унаслідок яких настала його смерть. Ці обставини, як зазначив суд, свідчать про небезпечність засудженого для суспільства, оскільки він поставив під загрозу не лише власне життя та здоров`я, а й життя інших учасників дорожнього руху. Разом з тим апеляційний суд акцентував на тому, що звільнення ОСОБА_9 від відбування покарання з випробуванням з установленням іспитового строку за наявності таких наслідків не сприятиме формуванню в суспільстві переконання щодо недопустимості порушення правил дорожнього руху та чіткого розуміння того, що особа нестиме невідворотне і справедливе покарання за такі дії. Також суд звернув увагу на те, що ОСОБА_9 під час розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанцій не вчинив жодних спроб стосовно відшкодування завданої матеріальної і моральної шкоди, а тому визнав помилковим рішення місцевого суду щодо врахування щирого каяття як обставини, що пом`якшує засудженому покарання.
З урахуванням наведеного вище апеляційний суд дійшов висновку про призначення засудженому покарання, яке необхідно відбувати реально, у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.
Із цими висновками апеляційного суду погоджується і касаційний суд зважаючи на таке.
Верховний Суд неодноразово зауважував, що щире каяття не повинно бути формальним, адже воно характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину. Це ставлення виявляється у визнанні винним своєї винуватості, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого (див., наприклад, постанову колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 15 травня 2024 року в справі № 383/1269/22, провадження № 51-667км24).
Про щирість каяття особи свідчить і поведінка засудженого після вчинення злочину. Якщо особа сприяє розкриттю вчиненого нею кримінального правопорушення (викриває співучасників, видає знаряддя та засоби вчинення злочину, видає або допомагає в розшуку майна, здобутого злочинним шляхом, надає інші докази тощо), добровільно відшкодовує завдані збитки або усуває завдану шкоду, такі дії об`єктивно підтверджують її щире каяття.
Тож можна зробити висновок, що щире каяття - це певний психічний стан особи винного, коли він засуджує свою поведінку, прагне усунути завдану шкоду та вирішує більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням своєї вини, розкриттям усіх обставин справи, учиненням дій, спрямованих на сприяння розкриттю кримінального правопорушення або відшкодування завданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.
Отже, обставини, на яких наголошує ОСОБА_6 , а саме визнання ОСОБА_9 винуватості, надання ним зізнавальних показань, публічне вибачення перед матір`ю потерпілого, висловлення співчуття та бажання надати матеріальну допомогу, не є такими, що самі по собі підтверджують щире каяття засудженого. Висловлення ОСОБА_9 наміру надати матеріальну допомогу потерпілій не свідчить про реальну спрямованість його волі на її відшкодування.
Розглянувши доводи апеляційних скарг у цій частині, апеляційний суд керувався тим, що засуджений не надав будь-якої допомоги потерпілій, не висловив жалю з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася, своєї поведінки не осудив, готовності нести покарання не висловлював. 
Твердження захисника про наявність щирого каяття в ОСОБА_9 та ігнорування апеляційним судом показань останнього, відповідно до яких він надавав потерпілій матеріальну допомогу на похорон, а також пропонував відшкодувати матеріальну й моральну шкоду, однак не отримав від неї жодної відповіді, колегія суддів уважає такими, що не підтверджуються матеріалами кримінального провадження.
Зокрема, потерпіла, даючи показання в суді першої інстанції, чітко зазначила, що ОСОБА_9 жодної матеріальної допомоги, у тому числі на поховання сина, їй не надавав і з такою ініціативою до неї не звертався.
Посилання захисту на те, що засуджений звертався до потерпілої з проханням прийняти відшкодування, але не отримав відповіді, також є неспроможними. Засуджений мав можливість добровільно вжити заходів для компенсації завданої шкоди, зокрема внести відповідні кошти на банківський рахунок, однак не скористався такою можливістю.
Верховний Суд відхиляє доводи захисника про те, що поза увагою суду залишився висновок органу пробації щодо ОСОБА_9 , відповідно до якого виправлення останнього можливе без ізоляції від суспільства.
Так, у розумінні статей 314, 314-1 КПК досудова доповідь представника персоналу органу пробації складається з метою забезпечення суду інформацією, що характеризує обвинуваченого, а також для прийняття судового рішення про міру покарання та має виключно рекомендаційний характер, суд може її врахувати відповідно до своїх дискреційних повноважень.
У матеріалах кримінального провадження наявна досудова доповідь органу пробації стосовно ОСОБА_9 , яку суд узяв до уваги під час призначення останньому покарання та з якої убачається, що ризик вчинення засудженим повторного кримінального правопорушення оцінюється як низький.
На переконання колегії суддів, дані про особу ОСОБА_9 , на яких наголошує захисник у своїй касаційній скарзі, а саме те, що засуджений раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, під час вчинення ДТП не перебував у стані будь-якого сп`яніння та жодного разу не притягувався до відповідальності за керування транспортними засобами в стані сп`яніння, надав потерпілому первинну медичну допомогу, з місця події не зник, є особою похилого віку, у цьому разі жодним чином не зменшують суспільної небезпеки вчиненого ним злочину та не впливають на правильність призначеного апеляційним судом покарання, яке є мінімальним, а тому не свідчить про його надмірну суворість.
З огляду на викладене призначене апеляційним судом ОСОБА_9 покарання є справедливим, співмірним характеру скоєних дій, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, а доводи захисника, наведені в касаційній скарзі, не спростовують правильності висновків, викладених в оскаржуваному судовому рішенні, і не містять вагомих аргументів про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, тож немає підстав для сумнівів у законності й обґрунтованості оскаржуваного судового рішення.
Вирок апеляційного суду відповідає правилам статей 370, 420 КПК, містить достатні мотиви, якими керувався суд під час постановлення рішення.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону або неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які би були підставами для скасування або зміни судового рішення, під час розгляду кримінального провадження в суді касаційної інстанції не встановлено.
Зважаючи на наведене вище, колегія суддів Касаційного кримінального суду Верховного Суду дійшла висновку, що касаційну скаргу захисника необхідно залишити без задоволення, авирок Одеського апеляційного суду від 19 березня  2025 року стосовно ОСОБА_9 - без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Одеського апеляційного суду від 19 березня 2025 рокустосовно ОСОБА_9 - без зміни.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ч                                  ОСОБА_2                                          ОСОБА_3