ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 жовтня 2025 року
м. Київ
справа № 361/7276/23
провадження № 61-9257св25
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),
суддів: Білоконь О. В., Лідовця Р. А., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - акціонерне товариство «Українська залізниця»,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області 
від 22 листопада 2024 року у складі судді Василишина В. О. та постанову Київського апеляційного суду від 02 червня 2025 року у складі колегії суддів: Ратнікової В. М., Борисової О. В., Левенця Б. Б., і виходив з такого.
Зміст позовної заяви та її обґрунтування 
1.           У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до                                              АТ «Укрзалізниця» про скасування наказу та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
2.           На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначав, що він працював на посаді заступника директора Департаменту цінової політики 
АТ «Укрзалізниця» на підставі трудового договору № 477-2021 від 12 серпня         2021 року.
3.           Згідно з пунктом 7.1 зазначеного трудового договору він діє з 13 серпня 2021 року та є безстроковим трудовим договором, що укладається на невизначений строк.
4.           Посилався на те, що з початком введення на території України правового режиму воєнного стану в АТ «Укрзалізниця» було введено режим простою. Він та інші працівники АТ «Укрзалізниця» отримали усне розпорядження від керівництва щодо відсутності необхідності з`являтися на роботу до наступних розпоряджень про подальші дії.
5.           У подальшому жодних повідомлень від свого роботодавця щодо зміни умов праці він не отримував, у зв`язку з чим у червні 2023 року звернувся до працівників Департаменту персоналу АТ «Укрзалізниця», які усно повідомили, що керівництвом прийнято рішення про призупинення з ним трудового договору.
6.           У червні 2023 року він надіслав до АТ «Укрзалізниця» запит, в якому просив надати йому для ознайомлення відповідний наказ про призупинення дії його трудового контракту.
7.           У відповідь на запит роботодавець надіслав листа від 22 червня 2023 року, до якого було додано копію наказу від 01 квітня 2022 року № 389/ОС та витяг з додатку до наказу від 01 квітня 2022 року № 389/ОС. Лише із зазначеної відповіді він дізнався, що з 01 квітня 2022 року відповідач припинив простій, введений наказом № Ц-42/6 від 24 лютого 2022 року, та з 01 квітня 2022 року до припинення чи скасування воєнного стану в Україні призупинив дію трудового договору з ним.
8.           Вважає оспорюваний наказ протиправним і таким, що підлягає скасуванню, оскільки на час виникнення спірних правовідносин, як і станом на дату подачі позову, штатна структура відповідача передбачала наявність штатної одиниці, роботи та посади, яку він обіймав. Посада заступника директора Департаменту цінової політики скорочена не була. Департамент не припиняв виконувати покладені на нього функції, інші працівники цього департаменту виконували свої трудові обов`язки. Водночас, він виявляв бажання та мав об`єктивну можливість працювати та виконувати свої обов`язки на робочому місці.
9.           Враховуючи наведене, ОСОБА_1 просив суд: визнати протиправним наказ АТ «Укрзалізниця» № 389/ОС від 01 квітня 2022 року у частині призупинення дії трудового договору з ОСОБА_1 - заступником директора Департаменту цінової політики АТ «Укрзалізниця»; стягнути з АТ «Укрзалізниця» середній заробіток за час вимушеного прогулу, тобто за період з 01 квітня 2022 року по дату винесення рішення у справі, виходячи з розміру середньоденної заробітної плати, яка складає 6 550,05 грн за один робочий день.
Стислий виклад позиції відповідача
10.        Відповідач АТ «Укрзалізниця» заперечував проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , посилаючись на їх безпідставність. Зауважував, що позивач пропустив строк на звернення до суду з цим позовом, оскільки про призупинення дії трудового договору він фактично дізнався у травні 2022 року, а передбачене пунктом 1 глави ХІХ «Прикінцевих положень» КЗпП України продовження строку звернення до суду на період дії карантину свідчить про те, що такий строк продовжується до дати закінчення карантину (до 24 годин 00 хвилин 30 червня 2023 року). 
11.        Зазначав, що відсутність організаційної можливості надати позивачу роботу, обумовлену трудовим договором, зумовлена критичним зменшенням обсягів господарської діяльності АТ «Укрзалізниця» через військову агресію проти України та неможливістю забезпечити ОСОБА_1 безпечні умови праці за його робочим місцем у м. Києві, а інша робота, на яку б можна було його перевести у більш безпечних регіонах, відсутня. Позивач жодного разу не звертався до АТ «Укрзалізниця» щодо відновлення дії його трудового договору. Більш того позовна вимога про відновлення дії договору ним не заявлена. Вважав, що вказані дії не свідчать про намір працювати. Метою звернення до суду є отримання коштів за період, протягом якого він не виконував трудових обов`язків. 
Основний зміст та мотиви рішення суду першої інстанції
12.        Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області 
від 22 листопада 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. 
13.        Визнано протиправним та скасовано наказ АТ «Українська залізниця»                 від 01 квітня 2022 року № 389/ОС у частині призупинення дії трудового договору з ОСОБА_1 - заступником директора Департаменту цінової політики АТ «Українська залізниця». 
14.        Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі - 4 473 684,15 грн.
15.        Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць.
16.        Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки відповідач не довів обставин неможливості надати роботу, обумовлену трудовим договором, безпосередньо позивачу та неможливості забезпечити безпечні умови за його робочим місцем, призупинення дії трудового договору з останнім є незаконним. Незаконні дії відповідача позбавили позивача можливості працювати, а тому відповідач зобов`язаний відшкодувати позивачу середню заробітну плату за час його перебування у вимушеному прогулі.
Основний зміст та мотиви судового рішення суду апеляційного суду
17.        Постановою Київського апеляційного суду від 02 червня 2025 року апеляційну скаргу АТ «Українська залізниця» задоволено частково. Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 22 листопада 2024 року в частині вирішення вимоги про стягнення з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу змінено, викладено абзац третій резолютивної частини рішення в іншій редакції. Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі - 4 473 684,15 грн з утриманням з цієї суми установлених законодавством Україниподатків і зборів. В іншій частині рішення суду залишено без змін.
18.        Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції щодо незаконності оспорюваного наказу відповідача в частині призупинення дії трудового договору з позивачем, а також стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Однак, зауважив, що суд першої інстанції в резолютивній частині рішення помилково не вказав, що така сума стягується з утриманням з неї установлених законодавством України податків і зборів.
Узагальнені доводи касаційної скарги
19.        17 липня 2025 року АТ «Укрзалізниця» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 22 листопада 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 02 червня 2025 року, ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
20.        Підставами касаційного оскарження судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій АТ «Укрзалізниця» зазначає неправильне застосування судами норм матеріального і порушення норм процесуального права, посилаючись на те, що апеляційний суд застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2025 року у справі № 440/14216/23, у постановах Верховного Суду від 04 березня 2020 року у справі № 758/9164/16-ц, від 28 грудня 2022 року у справі № 460/2675/18, 
від 14 вересня 2023 року у справі № 754/5488/22, від 27 березня 2024 року у справі № 507/1435/22, від 20 листопада 2024 року у справі № 373/2163/21 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України), а також обґрунтовує необхідність відступлення від висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 травня 2025 року у справі № 758/4178/22, у постановах Верховного Суду від 06 листопада 2024 року у справі № 359/6714/23, від 27 листопада 2024 року у справі № 465/4855/23, застосованих судами попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішень   (пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України). Крім того указує, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України), а також, що суди не дослідили зібрані у справі докази та не надали їм належної правової оцінки (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України). 
21.        Касаційна скарга обґрунтована посиланням на те, що суди попередніх інстанцій не врахували, що АТ «Укрзалізниця» здійснювало діяльність не на повну потужність. Робота структурних підрозділів апарату управління                                        АТ «Укрзалізниця», які не виконували критично важливі завдання, була зупинена, що засвідчено актом простою від 24 лютого 2022 року. Зауважує, що положення статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» передбачають, що підставами для призупинення дії трудового договору може бути не лише повне припинення діяльності підприємства через його руйнування, а й інші викликані збройною агресією фактичні та економічні чинники, які не дозволяли забезпечити працівника роботою. Зазначена правова норма не містить вказівки на те, що неможливість надання роботи повинна містити виключно абсолютний характер, оскільки не обмежує роботодавця у прийнятті рішення призупинити здійснення господарської діяльності за певними напрямами або тимчасово призупинити виконання певних функцій. Вважає, що у випадку коли роботодавець не може надати відповідному працівнику роботу, працівник є автоматично таким, що не може виконувати роботу, яка для нього відсутня.
22.        Акцентує увагу на тому, що закупівля товарів, робіт і послуг у період з 
24 лютого 2022 року по 01 квітня 2022 року була обмежена, у зв`язку з чим дію трудових договорів було призупинено майже з усіма працівниками Департаменту цінової політики АТ «Укрзалізниця». Робота за трудовим договором, укладеним з ОСОБА_1 , була відсутня. Вибір форми організації трудових відносин з працівником (простій чи призупинення дії трудового договору) є правом роботодавця.
23.        Також вважає необґрунтованим застосування до спірних правовідносин аналогії закону, з огляду на їх урегульованість положеннями Закону України «Про організацією трудових відносин в умовах воєнного стану», які не передбачають права працівника на отримання від роботодавця грошового відшкодування у вигляді середнього заробітку за порушення його прав. Це можна вважати порушенням положення пункту 22 частини першої статті 92 Конституції України. Крім того, стягнута судами сума є досить значною для підприємства, яке виконує стратегічні функції держави в умовах постійних атак держави-агресора.
24.        Додатково зауважує про неврахування судами факту перебування позивача у трудових відносинах з ДГП «Укргеофізика» на час призупинення дії його трудового договору з АТ «Укрзалізниця», а також незаявлення ним вимоги про поновлення дії трудового договору та свідомого зволікання із зверненням до суду.
25.        Посилається на пропуск позивачем продовженого у зв`язку із карантином строку звернення до суду, який сплив 30 червня 2023 року, а також неправильний обрахунок судом розміру середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 .
26.        Вважає, що наявні підстави для передачі справи на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
27.        Ухвалою Верховного Суду від 05 серпня 2025 року поновлено 
АТ «Українська залізниця» строк на касаційне оскарження рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 22 листопада 2024 року та постанови Київського апеляційного суду від 02 червня 2025 року, відкрито касаційне провадження у справі № 361/7276/23. Зупинено до закінчення касаційного провадження виконання рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 22 листопада 2024 року та постанови Київського апеляційного суду 
від 02 червня 2025 року у частині стягнення з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у сумі, що перевищує виплати за один місяць. 
28.        20 серпня 2025 року до Верховного Суду надійшли матеріали цивільної справи № 361/7276/23.
29.        Ухвалою Верховного Суду від 04 вересня 2025 року продовжено 
до 17 вересня 2025 року ОСОБА_1 строк на подання відзиву на касаційну скаргу АТ «Українська залізниця» на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 22 листопада 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 02 червня 2025 року. 
30.        Ухвалою Верховного Суду від 16 жовтня 2025 року справу призначено до судового розгляду колегією з п`яти суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами. 
Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу
31.        09 вересня 2025 року ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат 
Літвінов Р. О., через підсистему «Електронний суд», подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу АТ «Українська залізниця», у якому, посилаючись на необґрунтованість доводів скарги, просить суд відмовити у її задоволенні.
32.        Відзив на касаційну скаргу обґрунтований посиланням на те, що суди попередніх інстанцій, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшли обґрунтованого висновку про те, що призупинення дії трудового договору з ним є незаконним. На момент прийняття оскаржуваного наказу відповідач здійснював свою господарську діяльність, в тому числі здійснював свою діяльність департамент, в якому він працював, його посада не була скорочена, а відповідач не довів, що відбулося фізичне руйнування його робочого місця, а також що не було можливості запропонувати йому дистанційний формат виконання ним трудових обов`язків чи переведення його на іншу посаду. Доводи касаційної скарги про неправильне застосування судами статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» та необхідність відступу від висновків Верховного Суду в інших справах у подібних правовідносинах вважає безпідставними та необґрунтованими.
33.        Щодо доводів заявника про пропуск ним строку звернення до суду зауважує, що про оскаржуваний наказ від 01 квітня 2022 року № 389/ОС він дізнався тільки 22 червня 2023 року (з відповіді відповідача на його письмовий запит від 13 червня 2023 року). До 22 червня 2023 року відповідач не вчиняв дії з доведення до відома та ознайомлення його в належний спосіб з оскаржуваним наказом.
34.        Розмір середнього заробітку обрахований судами з урахуванням вимог чинного законодавства. Враховуючи, що трудовий спір розглядався більше одного року не з вини працівника, виплата середнього заробітку згідно з частиною другою статті 235 КЗпП України здійснюється за весь період вимушеного прогулу.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
35.        Відповідно до наказу АТ «Укрзалізниця» № 2276/ОС від 12 серпня 2021 року
ОСОБА_1 було переведено на роботу постійно з 13 серпня 2021 року з посади начальника управління адміністративного забезпечення на посаду заступника директора Департаменту цінової політики.
36.        12 серпня 2021 року між АТ «Укрзалізниця» та ОСОБА_1 підписано трудовий договір № 477-2021.
37.        Відповідно до пунктів 1.1, 1.2 трудового договору його укладено відповідно до статті 23 КЗпП України на невизначений строк. Цей договір не є контрактом у розумінні частини третьої статті 21 КЗпП України.
38.        На підставі цього договору виникають трудові відносини між роботодавцем та працівником.
39.        Згідно з пунктом 6.2 (підпунктами 6.2.1-6.2.5) цей договір може бути припинений: за угодою сторін відповідно до пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України; у зв`язку із закінченням строку цього договору відповідно до пункту другого частини першої статті 36 КЗпП України (у разі прийняття на роботу працівника на визначений строк, встановлений за погодженням сторін, або на час виконання певної роботи відповідно до пункту 1.1 цього договору); з ініціативи працівника у випадках, передбачених законодавством України (статті 38, 39 КЗпП України); з ініціативи роботодавця у випадках, передбачених законодавством України (статті 40, 41 КЗпП України); з інших підстав, передбачених законодавством України.
40.        Пунктом 6.4 договору визначено, що цей договір може бути достроково розірваний з підстав, передбачених законодавством України.
41.        Згідно з пунктом 7.1 трудового договору цей договір діє з 13 серпня 
2021 року та є безстроковим трудовим договором, що укладається на невизначений строк. Строк дії цього договору встановлений за погодженням сторін.
42.        Відповідно до витягу з наказу АТ «Укрзалізниця» № Ц-42/6-В від 24 лютого 2022 року встановлено режим простою з 24 лютого 2022 року до відміни для працівників апарату управління АТ «Укрзалізниця». Згідно з додатком № 1 до наказу від 24 лютого 2022 року період простою заступнику директора Департаменту цінової політики ОСОБА_1 встановлено з 24 по 28 лютого 
2022 року.
43.        Згідно з актом простою від 24 лютого 2022 року у зв`язку із запровадженням воєнного стану відповідно до Указу Президента України 
від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», яким передбачається, що тимчасово, на період дії правого режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» з 
24 лютого 2022 року зупинена робота структурних підрозділів апарату управління АТ «Укрзалізниця», які не виконують критично важливі задачі, вказаний акт підписаний у тому числі й директором Департаменту цінової політики.
44.        Наказом АТ «Укрзалізниця» № 389/ОС від 01 квітня 2022 року припинено з 01 квітня 2022 року простій, введений наказом № Ц-42/6 від 24 лютого 2022 року працівникам, які зазначені у додатку № 1 до цього наказу. З 01 квітня 2022 року до припинення або скасування воєнного стану в Україні призупинено дію трудових договорів з працівниками, які зазначені у додатку № 1 до цього наказу. З витягу з додатку до наказу АТ «Укрзалізниця» від 01 квітня 2022 року № 389/ос вбачається, що у переліку працівників, з якими призупиняється дія трудового договору, під № 17 значиться ОСОБА_1 - заступник директора Департаменту цінової політики. Підставою для прийняття цього наказу стали: 
листи-клопотання керівників регіональних філій, філій керівників структурних підрозділів. Зі змісту оскаржуваного наказу вбачається, що він прийнятий у зв`язку з неможливістю надання та виконання роботи внаслідок критичного зменшення обсягів господарської діяльності, що сталася у зв`язку з втратою через військову агресію проти України можливості повноцінно організовувати процеси діяльності товариства та запровадження відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 № 64/2022 (зі змінами) воєнного стану, на підставі статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» та іншими нормами законодавчих актів.
Позиція Верховного Суду
45.        Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла таких висновків.
46.        Відповідно до пунктів 1 - 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
47.        Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
48.        Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
49.        Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
50.        Статтею 4 Конвенції МОП № 158 1982 року передбачено, що трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав  для такого  припинення,  пов`язаного  із здібностями  чи  поведінкою  працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби.
51.        Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
52.        В умовах воєнного чи надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.
53.        Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.
54.        Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України № 2102-ІХ від 24 лютого 2022 року, в Україні введено воєнний стан, який діє на теперішній час.
55.        Згідно з пунктом 3 цього Указу, у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України.
56.        15 березня 2022 року прийнято Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», яким визначені особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
57.        Частиною другою статті 1 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», зараз і надалі в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, встановлено, що на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України.
58.        У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.
59.        Згідно з пунктом 2 Прикінцевих положень КЗпП України, під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».
60.        Відповідно до статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором.
61.        Дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи.
62.        Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин.
63.        Про призупинення дії трудового договору роботодавець та працівник за можливості мають повідомити один одного у будь-який доступний спосіб.
64.        Відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам на час призупинення дії трудового договору у повному обсязі покладається на державу, що здійснює військову агресію проти України.
65.        Наведена спеціальна норма права надає роботодавцю право тимчасово призупинити дію трудового договору з працівником у разі неможливості у зв`язку із військовою агресією проти України забезпечити працівника роботою.
66.        Водночас таке право не є абсолютним. Для застосування цієї норми права роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати працівнику роботу, а працівник не може виконати роботу. Зокрема, у випадку, якщо необхідні для виконання роботи працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва знищені в результаті бойових дій або їх функціювання з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим, а переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці неможливо.
67.        У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 травня 2025 року у справі № 758/4178/22 зазначено, що сам по собі факт військової агресії проти України не є безумовною підставою для призупинення роботодавцем дії трудового договору. Формулювання положень статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», що дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи, й використання сполучника «та» дозволяє зробити висновок, що саме настання цих двох обставин одночасно дозволяє використовувати призупинення трудового договору з працівником як тимчасову виключну подію. Обов`язковість одночасного настання обставин неможливості роботодавця надати роботу і неможливості виконувати роботу працівником для застосування статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» є визначальною, оскільки можливість продовження виконання умов трудового договору хоча б однією із сторін та пов`язані з такою можливістю правові наслідки для іншої сторони - не породжують правові наслідки у зв`язку із призупиненням дії трудового договору, й в кінцевому результаті нівелюють необхідність/можливість застосування цієї норми закону.
68.        Судами попередніх інстанцій встановлено, що як на час видачі оспорюваного наказу про призупинення дії трудового договору, так і на час розгляду справи АТ «Укрзалізниця» не припиняло своєї роботи та продовжувало здійснювати свій основний вид діяльності. Дію трудових договорів було призупинено вибірково з окремими працівниками, у тому числі з позивачем. Доказів пропонування позивачу іншої роботи, іншого порядку виконання трудової функції матеріали справи не містять.
69.        З огляду на те, що АТ «Укрзалізниця» не припиняло своєї господарської діяльності після запровадження воєнного стану, зокрема з 01 квітня 2022 року, й судами не встановлено, що на час видання оспорюваного наказу існували обставини, які виключали можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором, тобто, що існувала абсолютна неможливість роботодавця надати роботу, а працівника - виконувати її, суди попередніх інстанцій дійшли загалом обґрунтованого висновку про незаконність оспорюваного наказу про призупинення дії трудового договору з позивачем.
70.        Подібні правові висновки викладено Верховним Судом у постановах                        від 06 листопада 2024 року у справі № 359/6714/23, від 20 вересня 2024 року у справі № 444/2538/23, від 21 травня 2025 року у справі № 462/5822/23,                                   від 23 липня 2025 року у справі № 545/2504/23.
71.        Суди попередніх інстанцій надали належну оцінку наведеним відповідачем доводам щодо неможливості забезпечення позивача роботою, врахували посадові обов`язки заступника керівника Департаменту цінової політики 
АТ «Укрзалізниця», а також основні завдання департаменту та дійшли мотивованого висновку, що обставин неможливості забезпечити позивача роботою відповідач не довів та не зазначив, яким чином сам лише факт військової агресії впливає на абсолютну неможливість виконання позивачем роботи, та відповідно відсутність такої у роботодавця. Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що при розгляді справи по суті відповідач не надав суду належних та допустимих доказів того, що на момент видачі оспорюваного наказу про призупинення дії трудового договору, Департамент цінової політики АТ «Укрзалізниця», в якому працював позивач, не здійснював свого основного виду діяльності.
72.        Посилання відповідача на зменшення обсягів діяльності і фінансування не є підставою для призупинення на невизначений час дії трудового договору з позивачем.
73.        Подібні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду 
від 21 червня 2023 року у справі № 149/1089/22, від 06 листопада 2024 року у справі  № 359/6714/23, від 11 грудня 2024 року у справі № 932/2934/23.
74.        Верховний Суд у своїх постановах від 31 січня 2024 року у справі 
№ 161/8196/22, від 28 лютого 2024 року у справі № 465/3919/22, від 14 серпня 2024 року у справі № 359/3911/22 неодноразово висловлював позицію щодо обов`язку суду з`ясовувати, а відповідача - довести неможливість надання та виконання роботи.
75.        Верховний Суд також зауважував, що у КЗпП України відсутня норма права, яка б у цій ситуації регулювала питання виплати середнього заробітку за час незаконного призупинення дії трудового договору, оскільки це не є ані простоєм, ані звільненням працівника. Разом з тим, відповідно до статті 43 Конституції України найбільш подібним (аналогічним) до цієї ситуації є застосування частин першої, другої статті 235 КЗпП України (постанови Верховного Суду від 14 лютого 2024 року у справі №464/2944/22, від 28 лютого 2024 року у справі 
№ 465/3919/22, від 27 листопада 2024 року у справі № 465/4855/23, 
від 06 листопада 2024 року у справі № 359/6714/23).
76.        Середній заробіток за частиною другою статті 235 КЗпП України за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин, оскільки особа поновлюється на роботі з дня звільнення, тобто вважається такою, що весь цей час перебувала в трудових відносинах.
77.        Відновлення порушеного права працівника на працю повинно здійснюватися не тільки визнанням наказу про призупинення дії трудового договору з працівником незаконним й поновленням дії трудового договору, а так само виплатою роботодавцем працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу, із застосуванням статті 235 КЗпП України.
78.        У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 травня 2025 року у справі № 758/4178/22 зроблено висновок про те, що відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам за час призупинення дії трудового договору в повному обсязі покладається на державу, що здійснює збройну агресію проти України, у випадку обґрунтованості призупинення дії трудового договору. Якщо ж незаконні дії роботодавця (незаконне призупинення дії трудового договору) позбавили працівника можливості працювати, то на роботодавця покладається обов`язок відшкодувати працівнику середню заробітну плату за час його перебування у вимушеному прогулі.
79.        Встановивши, що саме незаконні дії відповідача позбавили позивача можливості працювати, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про покладення на відповідача обов`язку з відшкодування позивачу середнього заробітку за час його перебування фактично у вимушеному прогулі.
80.        Безпідставними є також доводи касаційної щодо неправильного обрахунку середнього заробітку. 
81.        Судами попередніх інстанцій встановлено, що дію трудового договору з позивачем було призупинено з 01 квітня 2022 року. Тобто розрахунковим періодом мав бути лютий та березень 2022 року. Водночас, у березні 2022 року               ОСОБА_1 перебував у простої, у цей період не був залучений до роботи.
82.        З огляду на зазначене, суди попередніх інстанцій при обрахунку розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу обґрунтовано врахували наявну у матеріалах справи довідку № 335 від 16 серпня 2023 року, видану 
АТ «Укрзалізниця» про доходи позивача за період з січня по лютий 2022 року. Зазначене відповідає положенням абзацу 5 пункту 2 Розділу ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.
83.        Разом з тим, за відсутності підстав для висновку, що тривалий розгляд справи був зумовлений винними діями позивача, суди попередніх інстанцій обґрунтовано стягнули середній заробіток за весь період вимушеного прогулу. Підстави для зменшення його розміру відсутні.
84.        У постанові Верховного Суду від 29 жовтня 2020 року у справі № 826/676/16 зазначено про те, що законодавством не передбачено будь-яких підстав для зменшення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу за певних обставин (отримання вихідної допомоги по безробіттю, отримання заробітної плати за новим місцем роботи, допомога по тимчасовій працездатності, середній заробіток на період влаштування тощо).
85.        Аналогічний правовий висновок було викладено у постановах Верховного Суду від 21 червня 2023 року у справі № 761/23822/21, від 30 липня 2025 року у справі № 761/40406/23.
86.        Судом апеляційної інстанції також правильно було підкреслено необхідність утримання з присудженої позивачу суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу встановлених законодавством податків і зборів. Зазначене відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 06 листопада 2024 року у справі № 359/6714/23.
87.        У частині перевірки дотримання позивачем передбаченого частиною першою статті 233 КЗпП України строку звернення до суду суди попередніх інстанцій правильно урахували те, що лише 22 червня 2023 року позивачу, у відповідь на його запит, було надано копію оскаржуваного № 389/ОС від 01 квітня 2022 року. Крім того, оскаржуваний наказ був винесений відповідачем під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), який тривав безперервно                            до 30 червня 2023 року.
88.        Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника по суті спору та їх відображення в оскаржених судових рішеннях, питання вмотивованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів першої та апеляційної інстанцій.
89.        Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц). 
90.        Висновки судів попередніх інстанцій, з урахуванням встановлених у цій справі обставин, відповідають актуальним висновкам Верховного Суду щодо вирішення трудових спорів в частині правомірності винесення роботодавцем наказу про призупинення дії трудового договору та покладення на останнього відповідальності з відшкодування працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Підстав для відступу від наведених вище висновків Верховного Суду, у тому числі у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, не встановлено.
91.        Крім того, безпідставними є посилання заявника на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування права у подібних правовідносинах, що підтверджується наведеними вище постановами Верховного Суду.
92.        Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
93.        Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
94.        З урахуванням доводів касаційної скарги АТ «Укрзалізниця», які стали підставою для відкриття касаційного провадження у справі, меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 400 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування оскаржених судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
Керуючись статтями 402, 403, 409, 410, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 
ПОСТАНОВИВ:
1.           Касаційну скаргу акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення.
2.           Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області 
від 22 листопада 2024 року, з урахуванням змін, внесених після апеляційного перегляду, та постанову Київського апеляційного суду від 02 червня 2025 року залишити без змін.
3.           Поновити виконання рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 22 листопада 2024 року та постанови Київського апеляційного суду від 02 червня 2025 року у частині стягнення з акціонерного товариства «Українська залізниця» середнього заробітку за час вимушеного прогулу у сумі, що перевищує виплати за один місяць.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                       Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                        О. В. Білоконь
 
                                                                                                 Р. А. Лідовець
 
   О. М. Осіян
 
   Н. Ю. Сакара