Справа № 127/1599/25
Провадження № 22-ц/801/1975/2025
Категорія: 101
Головуючий у суді 1-ї інстанції Федчишен С. А.
Доповідач:Стадник І. М.

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
Іменем України

16 вересня 2025 року	  	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ в складі:
головуючого, судді-доповідача Стадника І.М.,
суддів: Войтка Ю.Б., Міхасішина І.В.
з участю секретаря судового засідання Кашпрук М.Г.
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2
апеляційні скарги представника позивача ОСОБА_1 адвоката Сінкевич Лілії Олександрівни на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 08 липня 2025 року та додаткове рішення цього ж суду від 15 липня 2025 року
та представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Покоєвича Артема Олексійовича на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 08 липня 2025 року 
у справі №127/1599/25 
за позовом  ОСОБА_1 (позивач)
до ОСОБА_2 (відповідач)
за участю Служби у справах дітей Вінницької міської ради (третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору)
про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини, -
встановив:
Короткий зміст позовних вимог
У січні 2025 року ОСОБА_1 звернувся в міський суд з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини, обґрунтовуючи вимоги тим, що за час перебування у шлюбі у нього та його колишньої дружини - ОСОБА_2 народилась донька - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Однак в січні 2018 року ОСОБА_2 забрала свої особисті речі, пішла з дому, залишивши позивача одного із маленькою дитиною, при цьому не повідомила навіть про причини свого зникнення. 
09.01.2019 року Вінницьким міським судом Вінницької області було видано судовий наказ № 127/32967/18 про стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача аліментів на утримання дитини - ОСОБА_3 в розмірі 1/ 4 частини від всіх видів заробітку (доходу) щомісяця, а рішенням Вінницького міського суду від 19.03.2019 року їх з відповідачкою шлюб розірвано.
Після цього мати дитини виїхала за кордон і проживає там протягом тривалого часу. 
З того часу відповідач фактично участі у вихованні дитини не приймає, спілкування підтримує вкрай рідко, життям доньки майже не цікавиться, натомість він повністю утримує та самостійно виховує дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , опікується її інтересами та потребами, особисто координує процес навчання, слідкує за розвитком та здоров`ям дитини без участі матері - ОСОБА_2 .
Однак в повсякденному житті, при вирішенні питань, які стосуються дитини, захисту її прав, отримання документів на дитину постійно виникають питання, щодо участі матері в житті доньки, або надання підтверджуючих документів щодо самостійного виховання чи утримання мною дитини. 
Встановлення того факту, що позивач самостійно виховує свою доньку, необхідне для можливості одноосібного звернення до державних та освітніх чи медичних закладів, оформлення документів для соціальної допомоги на дитину, яка виховується тільки одним з батьків, вирішення питань щодо переміщення дитини без документального оформлення згоди від матері, а також для реалізації прав, передбачених законодавством як особи, яка самостійно виховує дитину, й для одержання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації. 
З вказаних обставин просив встановити факт того, що він - ОСОБА_1 , самостійно виховує та утримує свою малолітню доньку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішення суду першої інстанції
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 08 липня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.
Додатковим рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 15 липня 2025 року суд відмовив у задоволенні заяви про стягнення з відповідача витратна професійну правничу допомогу.
Короткий зміст вимог апеляційних скарг
Не погоджуючись із судовим рішенням, 04 серпня 2025 року позивач ОСОБА_1 , через свого представника Сінкевич Л.О., подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на необґрунтованість судового рішення та неповне встановлення судом усіх обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм процесуального права, просить скасувати його та ухвалити нове про задоволення вимог. Також просив скасувати додаткове рішення суду та здійснити розподіл витрат на правничу допомогу.
Представником відповідача ОСОБА_2 – адвокатом Покоєвич А.О. також подана апеляційна скарга, у якій апелянт частково не погоджується із мотивацією судового рішення, та просить його змінити в цій частині, а також збільшити розмір стягнутих на користь відповідачки судових витрат.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Доводи апеляційної скарги представника позивача адвоката Сінкевич Л.О. полягають у тому, що суд не надав оцінку доводам позивача та відповідним доказам, якими підтверджується повна відсутність матері у житті дитини, а й відтак одноособове її утримання та виховання батьком. 
Доводи апеляційної скарги представника відповідача адвоката Покоєвича А.О. полягають у тому, що твердження суду першої інстанції у мотивувальній частині судового рішення про те, що мати залишила дитину і не бере участі у її вихованні, не відповідають фактичним обставинам справи та суперечить наданим відповідачем доказам.
Крім того, звертає увагу, що до справи не було залучено ІНФОРМАЦІЯ_2 , права та інтереси якого зачіпаються судовим рішенням у разі задоволення позову.
Узагальнені доводи і заперечення інших учасників справи
У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Покоєвич А.О. просив залишити апеляційну скаргу позивача без задоволення.
Представник позивача адвокат Сінквеич Л.О. також скористалась правом на подання відзиву, у якому просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги сторони відповідача. 
Провадження у справі в суді апеляційної інстанції
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 08 серпня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі, а ухвалою суду від 22 серпня 2025 року закінчено підготовчі дії та призначено справу до розгляду. 
В судовому засіданні представники позивача і відповідача вимоги своїх апеляційних скарг підтримали, проти задоволення апеляційної скарги іншої сторони заперечували.
Представник Органу опіки та піклування виконавчого комітету Вінницької міської ради Вінницької області суду заперечувала проти задоволення позовних вимог про встановлення факту самостійного виховання батьком дитини з огляду на те, що матір присутня в житті дочки, проявляє інтерес і фактично спілкується з нею. Під час вирішення інших питань по справі покладається на розсуд суду. 
Встановлені судом першої інстанції обставини
Судом першої інстанції встановлено, що батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серія НОМЕР_1 від 10.02.2017р.
Судовим наказом, виданим Вінницьким міським судом Вінницької області 09.01.2019 року, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку (доходу), щомісяця, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, починаючи з 22.12.2018 року і до досягнення дитиною повноліття.
Згідно довідки КК «Димитрівський» № 271 від 01.07.2024року ОСОБА_1 та його донька ОСОБА_3 фактично проживають за адресою тупик Пластовий № 9 в м. Вінниці. Також в акті, складеному мешканцями ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , вказується, що ОСОБА_1 самостійно утримує та виховує доньку ОСОБА_3 , натомість рідна мати дитини – ОСОБА_2 жодної участі у вихованні дитини не приймає, свою доньку не провідує.
Відповідно до довідки КЗ «Центр підліткових клубів за місцем проживання» ВМР № 01-11-78 від 01.07.2024 року ОСОБА_3 відвідувала заняття з напрямку «Дошколярик» у період 2022-2023 навчального року. ОСОБА_1 систематично приводив доньку ОСОБА_3 на заняття та активно брав участь у її вихованні та освітньому процесі.
Згідно довідки КЗ «Вінницький ліцей № 11» № 01-15/217 від 27.06.2024 ОСОБА_3 навчається в 1-му класі комунального закладу. Учениця регулярно відвідує заняття у школі. Дитина охайна, доглянута, забезпечена всім необхідним. Контакт зі школою підтримує батько: спілкується із вчителями, які навчають доньку, цікавиться її успіхами і шкільним життям, відвідує батьківські збори та інші позакласні шкільні заходи. Про участь матері ОСОБА_7 в шкільному житті – інформація відсутня.
Відповідно до листа КНП «ЦПМСД №5 м. Вінниці» за свідченнями сімейного лікаря, батько ОСОБА_1 та бабуся ОСОБА_8 за останні кілька років у випадку нездужання дитини ОСОБА_7 2017р.н. звертались за медичною допомогою, турбуються про її здоров`я та результати обстеження дитини.
Позиція апеляційного суд у
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.  Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.  Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав доказів про умисне ухилення матері від виконання обов`язків виховання чи утримання малолітньої дитини, а також доказів, що він одноосібно утримує дитину. 
Розглядаючи спір суд не встановив факт порушення особистих прав позивача, які б підлягали захисту у судовому порядку в обраний ним спосіб, та дійсну мету встановлення (підтвердження) судом факту, про який заявлено. 
При цьому суд вказав, що встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком дитини не породжує ті юридичні наслідки, про які зазначено, та від встановлення судом таких фактів не залежить виникнення, зміна особистих прав заявника як батька, про що він зазначив у заяві.
Колегія суддів, перевіривши доводи апеляційних скарг та матеріали цивільної справи, дійшла таких висновків.
Відповідно до статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини.
У даній справі, яка є предметом перегляду апеляційним судом, позивач просить встановити факт самостійного виховання та утримання неповнолітньої дочки. Заявлені вимоги, пов`язані з доведенням існування підстав для визнання (підтвердження) за ним певного правового статусу – батька, який самостійно виховує та утримує дитину або ж батька-одинака.
Статтею 51 Конституції України, частинами 2, 3 статті 5 Сімейного кодексу України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.
Згідно із ч. 6 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону.
Згідно з частин 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
У відповідності до вимог статті 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Конвенція про права дитини в п. 3 статті 9 закріпила принцип, за яким держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Частиною 1 статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
Статтею 141 СК України встановлена рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч.3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
За приписами частини 2 статті150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Відповідно до частин першої – третьої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. 
Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.
Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, чоловіка, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.
У частині 4 статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.
Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).
Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються відповідними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або у певному обсязі припинятися.
Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється. Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один з батьків самостійно їх виконує. 
Констатації заявником обставини, що він самостійно виховує та утримує дитину, та відсутність заперечень з боку іншого з батьків, не є достатньо для доведення дійсного перебування дитини тільки на вихованні та утриманні одного з батьків, оскільки до такої категорії відносяться особи, які є батьками дитини (дітей) відповідного віку і виховують дитину, яка позбавлена можливості виховання іншим з батьків внаслідок об`єктивних обставин. Це стосується випадків коли інший з батьків дитини помер, безвісно відсутній, позбавлений батьківських прав щодо дитини, ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків або не здатен їх виконувати в силу об`єктивних обставин, а не з метою штучного створення підстави (пункти 73-74 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня2024 року у справі № 201/5972/22 (провадження №14-132цс23)).
Спір щодо участі у вихованні дитини тим з батьків, який проживає окремо від неї, відповідно до ст. 158 СК України вирішується органом опіки та піклування за заявою матері, батька дитини. Тоді орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Це рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання.
І лише у тому випадку, коли той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Тоді суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування, що встановлено у ст.159 СК України.
Відповідно до частини 1 статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті, в якій зазначено, що той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, крім того з батьків, до якого застосовуються заходи примусового виконання рішення про встановлення побачення з дитиною та про усунення перешкод у побаченні з дитиною, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк, що не перевищує одного місяця.
СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена ч. 1 статті 15 СК України невідчужуваність сімейних обов`язків свідчить про неможливість повної відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.
Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.
Відповідно до ч. ч. 3,4 статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
У цій справі позивач просить встановити факт самостійного виховання і утримання ним дитини, проте встановлення такого факту може мати негативні наслідки для матері дитини, потребує дослідження й врахування інтересів дитини в ході вирішення питання про визначення способу участі матері у вихованні дитини або ж питання про позбавлення батьківських прав.
Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.
В той же час позивачем ОСОБА_1 заявлена самостійна вимога у позовному провадженні без вимоги про спосіб участі батька у вихованні дітей або ж позбавлення матері батьківських прав.
З огляду на наведене, у матеріалах справи відсутні докази існування або настання обставин, в силу яких батьківська правосуб`єктність матері дитини обмежена або припинилася, а тому відсутні правові підстави для задоволення вимоги про встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком дитини, тобто позивачем, неповнолітньої дочки ОСОБА_3 .
Натомість найвищим інтересам неповнолітньої дитини відповідає спільна опіка (виховання та утримання) обома батьками, оскільки у матеріалах справи відсутні докази протипоказань для такого. Обставин невідповідності моральним засадам суспільства також не встановлено.
Виходячи з наведеного, колегія суддів погоджується з обґрунтованим висновком суду першої інстанції про відсутність необхідних та достатніх умов для встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком, у зв`язку з чим позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини. Відтак факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.
Такий висновок зроблений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року по справі № 201/5972/22.
Таким чином, поданий ОСОБА_1 позов про встановлення факту, що має юридичне значення, не підлягає самостійному розгляду, оскільки за встановлених у цій справі обставин існує спір про право щодо участі одного з батьків у вихованні дітей або ж ухилення матір`ю від виконання своїх батьківських обов`язків і з урахуванням закріпленого в сімейному законодавстві принципу невідчужуваності сімейних обов`язків, неможливості відмови від них, у тому числі від обов`язків виховання дитини, питання, заявлене позивачем у цій справі, не може з`ясовуватись безвідносно до дій другого з батьків.
Суд першої інстанції також слушно звернув увагу на те, що позивач у цій справі намагається застосувати способи захисту сімейних прав, інтересів дитини з метою звільнення від виконання військового обов`язку (проходження військової служби).
Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками сімейних відносин для уникнення виконання встановлених законом обов`язків. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа використовувала право на зло; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб, держави (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов: настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які потерпають від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб
Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 754/5841/17.
Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників сімейних правовідносин, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (постанова Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц).
Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України (стаття 65 Конституції України).
Аналогічний обов`язок громадян України кореспондується із статтею 1 Закону України від 25 березня 1992 року «Про військовий обов`язок і військову службу» статтею 17 Закону України від 06 грудня 1991 року «Про оборону України».
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 в Україні введений воєнний стан у зв`язку зі збройним нападом росії, який триває і тепер.
Цього ж дня Президент України видав Указ № 69/2022 «Про загальну мобілізацію», яким оголошено проведення загальної мобілізації.
Відповідно до статті 4 Закону України від 21 жовтня 1993 року «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» організація і порядок проведення мобілізаційної підготовки та мобілізації визначаються цим Законом, актами Президента України та Кабінету Міністрів України.
Статтею 22 вказаного Закону визначено обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації.
У статті 23 Закону України «Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку» визначено перелік осіб, які мають право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації.
Отже захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком кожного військовозобов`язаного громадянина України за відсутності випадків, визначених законами України «Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку» та «Про військовий обов`язок і військову службу»
Встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини має юридичне значення, серед іншого, як підстава для отримання відстрочки від призову на військову службу.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані жінки та чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 СК України.
Так, законодавець уточнив поняття «військовозобов`язані жінки та чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років», тобто розширив перелік осіб, які мають право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації та/або звільнення з військової служби за наведених підстав. Таке унормування зумовлене врахуванням усіх наявних життєвих ситуацій, коли особа самостійно виховує дитину (наприклад: особа, яка розлучена та самостійно здійснює обов`язки по вихованню та утриманню дитини, у той час коли інший з батьків позбавлений фактичної змоги виконувати свої обов`язки; батько або матір не беруть участі у вихованні та утриманні дитини або зникли, проте не визнані судом безвісно відсутніми або такими, що позбавлені батьківських прав; якщо один з батьків перебуває на окупованій території і не може фактично виховувати та утримувати дитину тощо).
Диспозиція пункту 4 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» містить імперативний припис стосовно того, що підстава для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації особи, яка самостійно виховує та утримує дитину, має бути встановлена виключно за рішенням суду.
Законодавець, враховуючи наявні життєві ситуації в умовах війни, розширив перелік підстав, за яких особа, яка самостійно виховує та утримує дитину, може отримати відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації без позбавлення іншого батьківських прав з урахуванням неможливості реалізації ним своїх батьківських прав та обов`язків в умовах війни чи/або надання такій особі соціального статусу одинокого батька (матері) у разі відсутності іншого з батьків та ін.
Отож удосконалюючи законодавство в умовах режиму воєнного стану, законодавець передбачив установлення факту самостійного виховання та утримання дитини як підставу для отримання відстрочки від мобілізації та/або звільнення з військової служби та чітко визначив порядок його встановлення виключно в судовому порядку, що унеможливлює встановлення такого юридичного факту в позасудовому порядку будь-яким іншим органом влади.
У такий спосіб законодавцем установлено судовий контроль задля дотримання балансу між інтересами особи та народу України в особі держави в розумінні статті 65 Конституції України.
Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній Верховним Судом, у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, у постанові від 02 квітня 2025 року у справі № 127/3622/24 (провадження № 61-12634св24).
У даній справі факт самостійного виховання неповнолітньої дитини є умовою для отримання відстрочки від призову під час мобілізації на підставі пункту 4 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку».
Разом з тим, як зазначили судді Великої Палати Верховного Суду, викладаючи спільну окрему думку щодо постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22, з огляду на встановлений статтею 65 Конституції України конституційний обов`язок захищати Вітчизну, незалежність та територіальну цілісність України, надаючи оцінку доводам і доказам у вказаній категорії справ стосовно самостійного виховання і утримання одним з батьків дитини, суди мали б обережно застосовувати таку процедуру, не допускаючи ситуацій, за яких виникав би сумнів у пред`явленні позовів військовозобов`язаних / військовослужбовців з метою штучного створення умов та обставин, які могли б бути підставою для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі пункту 4 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку» та / або звільнення з військової служби на підставі частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Тому оцінюючи доводи і докази, які підтверджують факт самостійного виховання особою дитини, суди мали б досліджувати обставини (події), які є виключними (непереборними / винятковими / неординарними / особливими) у конкретних життєвих ситуаціях (наприклад: особа, яка розлучена та самостійно здійснює обов`язки по вихованню та утриманню дитини, в той час коли інший з батьків позбавлений фактичної змоги виконувати свої обов`язки; батько або матір не беруть участі у вихованні та утриманні дитини або зникли, проте не визнані судом безвісно відсутніми або такими, що позбавлені батьківських прав; якщо один з батьків перебуває на окупованій території, в полоні і не може фактично виховувати та утримувати дитину тощо).
Враховуючи вищевикладене, а також мету звернення ОСОБА_1 із даним позовом – необхідність встановлення факту самостійного утримання та виховання його неповнолітньої дочки ОСОБА_3 , що фактично є умовою для отримання відстрочки від призову під час мобілізації в режимі воєнного стану, колегія суддів вбачає в цій справі ознаки штучного спору, задоволення якого призведе до фактичної можливості для певної міри зловживань щодо виконання особою її конституційного обов`язку, передбаченого ст. 65 Конституції України, що на переконання колегії суддів, є неприпустимим.
За таких підстав колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги сторони позивача в частині оскарження рішення суду від 08 липня 2025 року.
Щодо додаткового судового рішення
Вирішуючи заяву сторони позивача про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу суд виходив з того, що така задоволенню не підлягає в зв`язку з відмовою у задоволенні позову і такий висновок суду є правильним.
Так, згідно з положеннями частини другої статті 141 ЦПК України у разі задоволення позову судові витрати покладаються на відповідача, у разі відмови - на позивача, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Щодо вимог апеляційної скарги ОСОБА_2 колегія суддів зазначає таке.
В доводах апеляційної скарги представник відповідача - адвокат Покоєвич А.О. вдався до власного трактування змісту судового рішення вказуючи на те, що суд першої інстанції нібито встановив факт залишення дитини матір`ю і не прийняття участі у її вихованні.
Так, адвокат зазначає, що в абз. 11 та 12 мотивувальної частини оскаржуваного рішення, суд посилався на акт про те, що мешканці ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_9 констатують факт самостійного утримання та виховання доньки ОСОБА_1 , натомість рідна мати ОСОБА_2 жодної участі у вихованні дитини не приймає, свою доньку не провідує, а також на довідку КЗ «Вінницький ліцей №11» про те, що інформація щодо участі матері в житті дитини ОСОБА_3 відсутня.
Разом з тим, вказівка суду першої інстанції на наявність в матеріалах справи відповідних документів, поданих стороною у справі, у даному випадку позивачем, не є встановленням судом того чи іншого факту, оскільки в подальшому у мотивувальній частині судового рішення, відповідним доказам надана оцінка, що передбачено ст. 89 ЦПК України, й суд прийшов до висновку, що одноосібне виховання батьком дитини не є доведеним, а натомість матір дитини цікавиться її життям і прагне спілкуватися з нею. 
Незалучення до участі в справі ІНФОРМАЦІЯ_3 не впливає на законність рішення, так як суд не приймав рішення про його права, свободи чи охоронювані законом інтереси.
Вирішуючи питання про стягнення з позивача на користь відповідача витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції частково задовольнив клопотання, зменшивши їх розмір з 18 000 грн до 3000 грн.
Колегія суддів вважає правильним такий висновок суду, оскільки заявлений відповідачем ОСОБА_2 розмір витрат на правничу допомогу дійсно є дещо завищеним.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (частини перша, третя статті 133 ЦПК України).
За змістом статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, відшкодування витрат, понесених у зв`язку із реалізацією права на судовий захист або у разі подання до особи необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України слідує, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.
Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).
У справі, що переглядається встановлено, що між відповідачем ОСОБА_2 та адвокатським об`єднанням «Захист у криміналі» в особі голові Покоєвича А.О. 03.02.2025 укладений договір про надання правової допомоги, у якому сторони погодили обсяг наданої допомоги: підготовка та подача відзиву на позовну заяву, підготовка та подача клопотання про витребування доказів, про виклик свідків (п.1 .1), а також визначено вартість послуг складає 14 000 грн та участь у судових засіданнях, яка оплачується окремо в залежності від їх кількості в сумі 2000 грн за одне судове засідання, що відбулось (п. 3.1).
У відзиві на позовну заяву сторона відповідача просила про стягнення з позивача витрат на правничу допомогу в сукупному розмірі 18 000 грн. На підтвердження вказаної суми додано квитанцію до прибуткового ордера від 03.02.205 про сплату 18 000 грн, розрахунок витрат на правову допомогу, за змістом якого ОСОБА_2 надаються послуги адвокатом Покоєвичем А.О. зокрема: консультація клієнта та узгодження правової позиції. Ознайомлення із документами вартістю 2 000 грн, підготовка та подача процесуальних документів (відзив) вартістю 6 000 грн, підготовка розрахунку витрат та квитанції на правову допомогу – вартість 2 000 грн, представництво та захист прав і інтересів клієнта у двох судових засіданнях – вартість 4 000 грн.
При цьому апеляційний суд зауважує, що підготовка розрахунку витрат та квитанції на правову допомогу взагалі не є видом правової допомоги і не має включатися в розрахунок. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) зауважила, що суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
Суд першої інстанції вірно виходив із того, що присуджений ним розмір судових витрат є достатнім з огляду на характер спору, обсяг необхідних адвокатських послуг у справі, їх обґрунтованість. 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційні скарги без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.
Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного та керуючись статтями 367, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -
постановив:
Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Сінкевич Лілії Олександрівни і апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Покоєвича Артема Олексійовича залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 08 липня 2025 року та додаткове рішення Вінницького міського суду від 15 липня 2025 року залишити без змін
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.
Головуючий                                                                        І.М. Стадник 

Судді                                                                                Ю.Б.Войтко

                                                                               І.В.Міхасішин