Номер провадження: 22-ц/813/2398/25 
Справа № 502/1440/19
Головуючий у першій інстанції Балан М.В.
Доповідач Кострицький В. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07.10.2025 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий суддя Кострицький В.В. (суддя - доповідач),
суддів: Коновалової В.А., Назарової М.В., 
за участю секретаря судового засідання Булацевської Я.В.,
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 
представник позивача – Стрункова Ірина Олександрівна
відповідач – Державне підприємство «Морський торговельний порт Усть-Дунайськ»
представник відповідача – Михайлова Юлія Олександрівна 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Еліксир Україна» 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Михайлової Юлії Олександрівни, яка діє в інтересах Державного підприємства «Морський торговельний порт Усть-Дунайськ» на рішення Кілійського районного суду Одеської області від 19 серпня 2024 року, постановлену у складі судді Балана М.В., у приміщенні того ж суду,
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Морський торговельний порт Усть-Дунайськ», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача: Товариство з обмеженою відповідальністю «Еліксир Україна»,  про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації втрати доходів та моральної шкоди,-
встановив:
Короткий зміст позовних вимог.
Позивач ОСОБА_1 звернувся до Кілійського районного суду Одеської області з позовом до Державного підприємства «Морський торгівельний порт Усть – Дунайськ» третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача: Товариство з обмеженою відповідальністю «Еліксир Україна» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації втрати доходів та моральної шкоди.
В обґрунтування первісного та уточнених позовів, в тому числі в останній редакції від 07.04.2021 року, позивач вказує, що наказом Міністерства інфраструктури України №31-О від 02.05.2018 року, було припинено повноваження ОСОБА_1 з виконання обов`язків директора Державного підприємства «Морський торговельний порт Усть-Дунайськ» на підставі п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України.
Розрахунок не проведено, трудову книжку не видано та всупереч ст. 44 КЗпП не виплачено вихідну допомогу у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва, від 18.10.2018 року, по справі №761/21008/18, визнано неправомірним та скасовано наказ Міністерства інфраструктури України №31-О від 02 травня 2018 року про звільнення ОСОБА_1 з посади виконуючого обов`язків директора Державного підприємства «Морський торговельний порт Усть-Дунайськ», поновлено ОСОБА_1 на посаді виконуючого обов`язків директора Державного підприємства «Морський торговельний порт Усть-Дунайськ» з 03 травня 2018 року, стягнуто з Державного підприємства «Морський торговельний порт Усть-Дунайськ», на користь ОСОБА_1 , середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 114954 (сто чотирнадцять тисяч дев`ятсот п`ятдесят чотири) грн. 84 коп. без вирахування податків, зборів та обов`язкових платежів. Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді виконуючого обов`язків директора Державного підприємства «Морський торгівельний порт Усть – Дунайськ» та стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за один місяць в сумі 20315, 20 гривень без врахування податків, зборів та обов`язкових платежів допущено до негайного виховання.
Наказом Міністерства Інфраструктури України від 02.01.2019 року №1-О, ОСОБА_1 на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження від 07.12.2018 року № ВП № 57854650, поновлено на посаді виконуючого обов`язків директора ДП «Морський торгівельний порт «Усть – Дунайськ».
Наказом Міністерства Інфраструктури України від 03.01.2019 року №2-О, виконуючого обов`язки директора ДП «Морський торгівельний порт «Усть – Дунайськ», ОСОБА_1 звільнено на підставі п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП.
15.01.2019 року видано трудову книжку.
Постановою Київського апеляційного суду від 13.02.2019 року, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18.10.2018 року по справі № 761/21008/18 було скасовано. Таким чином позивача слід вважати звільненим з 02.05.2018 року.
Лише 11.04.2019 року, остаточно було сплачено вихідну допомогу та компенсацію за невикористану відпустку у розмірі - 115831,71 грн. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, а саме: з 02.05.2018 року по 11.04.2019 року, не виплачено по сьогоднішній день. Таким чином, з позивачем не проведено остаточний розрахунок у відповідності до вимог ст. 116 КЗпП, згідно якої, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
В супереч ст. 47 КЗпП, трудова книжка була видана лише 15.01.2019 року, а розрахунки до моменту подання позову не проведені, що обумовлює право звернення до суду з 02.05.2018 року за весь час затримки до моменту повного розрахунку. Відтак стягненню з відповідача на користь позивача підлягає середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в період з 02.05.2018 року по 31.03.2021 року, що становить 746 днів, у сумі 739278,54 грн., без вирахування податків, зборів та обов`язкових платежів.
Також позивач вказує, що стягненню підлягає з відповідача на користь позивача, компенсація частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у сумі 48407,08 гривень.
14.01.1982 року, позивач розпочав свою трудову діяльність у ДП «Порт Усть-Дунайськ», стивідором грузового району, де завдяки своїй наполегливій, сумлінній праці та особистим діловим якостям в результаті очолив це підприємство. На протязі своєї трудової діяльності у ДП «Порт Усть Дунайськ» неодноразово відзначався грамотами, преміями, тощо. Ці дані підтверджуються відповідними відмітками у трудовій книжці. Як вже зазначалось вище, Наказом Міністерства інфраструктури України № 31-О від 02.05.2018 року, було припинено повноваження ОСОБА_1 з виконання обов`язків директора Державного підприємства «Морський торговельний порт Усть-Дунайськ» на підставі п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України. Розрахунок не проведено, трудову книжку не видано, в супереч ст. 44 КЗпП не виплачено вихідну допомогу у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток, в результаті чого він залишився без засобу для існування.
В результаті таких неправомірних дій відповідачів, позивач був змушений неодноразово звертатись до нового керівництва порту та інших державних органів інституцій щодо отримання трудової книжки з метою реалізації свого права на працевлаштування, а також виплати належних йому до сплати коштів. Обстоювання своїх прав у такий спосіб, принижувало його честь і гідність, призвело до моральних страждань, та як результат: погіршення стану здоров`я.
Звернувшись до Центру зайнятості з заявою щодо взяття на облік за сприянням у працевлаштуванні, позивач з прикрістю дізнався, що виплати по безробіттю йому належать у мінімальному розмірі без урахування страхового стажу у розмірі 610 грн., тоді як, у разі сплати усіх сум, належних до виплати при звільненні 02.05.2018 року, розмір виплат по безробіттю становив би 15637,35 грн. З огляду на це, з ДП «Морський торгівельний порт Усть - Дунайськ», на користь позивача слід стягнути в рахунок моральної шкоди розмір матеріального забезпечення на випадок безробіття за період з 02.05.2018 року по 02.03.2019 року, в розмірі 234650,25 гривень.
У зв`язку з затримкою видачі трудової книжки, невчасної виплати вихідної допомоги, компенсації за невикористану чергову відпустку та невиплати середнього заробітку ДП «Морський торгівельний порт Усть - Дунайськ», позивач був позбавлений права заробляти собі на життя працею, а також права на матеріальне забезпечення на випадок безробіття, був позбавлений можливості виконувати зобов`язання за Договором споживчого кредиту від 12.01.2018 року. Більш того, був змушений знов вступити у кредитні відносини, оскільки треба було купувати собі їжу, сплачувати комунальні платежі, та виконувати вищезазначені кредитні зобов`язання тощо; тобто організовувати своє життя, тому був змушений скористатись кредитними послугами «Приват Банку».
В результаті чого, на погашення заборгованості довелось сплатити вже 71159,73 грн. З огляду на це, з ДП «Морський торгівельний порт Усть-Дунайськ», на його користь слід стягнути в рахунок моральної шкоди, суму погашення заборгованості за кредитом у розмірі 71159,73 грн.
Також 09.04.2024 року представником позивача був наданий розлогий розрахунок заборгованості від дати звільнення та розрахунок моральної шкоди.
На підставі вищезазначеного, позивач, з урахуванням уточнених вимог просить суд:
-стягнути з Державного підприємства «Морський торгівельний порт Усть – Дунайськ» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки при звільненні в сумі 739 278,54 гривень;
-стягнути з Державного підприємства «Морський торгівельний порт Усть – Дунайськ» на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів, у зв`язку із порушенням строків її виплати у розмірі 48407,08;
-стягнути з Державного підприємства «Морський торгівельний порт Усть – Дунайськ» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у сумі 1124280,28 гривень.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Кілійського районного суду Одеської області від 19.08.2024 р. позовні вимоги за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Морський торговельний порт Усть-Дунайськ», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача: ТОВ «Еліксир Україна», про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації втрати доходів та моральної шкоди задоволено частково, вирішено стягнути з Державного підприємства «Морський торгівельний порт «Усть Дунайськ» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені з 02.05.2018 р. по 11.04.2019 р. в сумі 229128,08 грн., з подальшим утриманням з вказаної суми податків та інших обов`язкових платежів, та стягнути 10000,00 грн. в рахунок відшкодування спричиненої моральної шкоди. В іншій частині позовних вимог – відмовити.
Суд першої інстанції в обґрунтування свого рішення зазначає, що відповідно до п. 8 р. 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженої Кабінетом Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Відповідно суд першої інстанції дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток з моменту звільнення 02.05.2018 року, по день фактичного розрахунку 11.04.2019 року, в календарних днях, оскільки вказані виплати відносяться до компенсації виплат (середнього заробітку) з моменту звільнення по час виплати, у зв`язку з чим, загальна кількість днів склала 344 дні. Стягненню на користь позивача підлягає середній заробіток в розмірі 229128,08 грн. за 344 робочі дні (666,07 х 344). Середній заробіток розрахований згідно інформації наданої Головним бухгалтером ДП «МТП «Усть – Дунайськ» щодо виплат заробітної плати ОСОБА_1 .
У зв`язку з чим, суд першої інстанції задовольнив частково позовну вимогу в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Щодо затримки видачі трудової книжки та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд прийшов до висновку, що в поданому позові відсутні належні докази, що позивач звертався до відповідача з вимогою про видачу трудової книжки чи з письмовою заявою про надсилання її цінним листом з повідомленням на його адресу, що виключає противоправність дій відповідача в затримці видачі трудової книжки.
Оскільки суд прийшов до висновку, що затримка видачі трудової книжки позивачу відбулася не з вини роботодавця, то відповідно підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відсутні.
Щодо стягнення компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, суд першої інстанції не вбачає підстав для стягнення компенсації доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, у зв`язку з чим, позов в цій частині не підлягає задоволенню.
Доводи апеляційної скарги.
Не погоджуючись з рішенням суду, Михайлова Юлія Олександрівна , яка діє в інтересах Державного підприємства «Морський торговельний порт Усть-Дунайськ» звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Кілійського районного суду Одеської області від 19.08.2024 р. та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 в задоволені позовних вимог в повному обсязі.
В обґрунтування своїх вимог зазначає, що при з`ясуванні питання щодо відшкодування моральної шкоди, суд повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння моральних страждань , або втрат немайнового характеру, за яких обставин вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, тим саме покладає на особу тягар доведення.
З огляду на те, що позивач пропустив передбачений статтею 233 КЗпП України тримісячний строк для звернення до суду з позовом про вирішення трудового спору, а в статті 268 ЦК України відсутня така підстава, як така на яку не поширюється позовна давність, то Кілійський районний суд Одеської області протиправно виніс рішення від 19.08.2024 р. у справі №502/1440/19 в частині задоволення вимоги щодо стягнення моральної шкоди.
Скаржник зазначає, що ОСОБА_1 звернувся до Кілійського районного суду Одеської області 18.07.2019 р., аргументуючи позовну заяви тим, що 02.05.2018 р. його було звільнено із займаної посади, а остаточний розрахунок належних йому сум при звільнені повністю був здійснений 11.04.2019 р. З огляду відсутність спору про розмір суми, належної працівникові при звільнені, то можливо дійти висновку, що ОСОБА_1 сприйняв надходження остаточного розрахунку 11.04.2019 р., як виконання відповідачем свого обов`язку відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП.
У разі, якщо позивачем було пропущено строк звернення до суду, а причини не є об`єктивно поважними, або не підтверджені належними доказами, відповідачу варто заявляти про пропуск звернення до суду, що має наслідком відмову у задоволенні позову.
Вказує, що суд першої інстанції ухвалив неправильне рішення, яким помилково частково задовольнив позовні вимоги. Судом першої інстанції не було досліджено обґрунтування відповідача, щодо пропущення позивачем строків звернення до суду, не надано їм належної правової оцінки, в результаті чого ухвалено незаконне й необґрунтоване рішення, яке не відповідає вимогам матеріального і процесуального права.
Позиція апеляційного суду.
Заслухавши суддю-доповідача, осіб, що брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню.
Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України).
За приписами частини першої статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно частини другої статті 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (частина четверта статті 376 ЦПК України).
Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини у справі колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до трудової книжки серії НОМЕР_1 , заповненої 02.09.1977 року відносно ОСОБА_1 вбачається, що наказом Міністерства інфраструктури України №16-О від 31.01.2017 року ОСОБА_1 було призначено виконуючим обовязки директора ДП «Морський торгівельний порт Усть – Дунайськ», /т. І а.с. 9-13/.
Згідно наказу № 31-О від 02.05.2018 року, припинено повноваження ОСОБА_1 з виконання обов`язків директора ДП «Морський торгівельний порт Усть – Дунайськ», звільнивши його 02.05.2018 року, відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, /т. І а. с. 14/.
Відповідно до наказу № 328-к від 02.05.2018 року, ОСОБА_1 звільнено з 02.05.2018 року на наказано провести виплати:
-заробітної плати по табелю обліку робочого часу за травень місяць 2018 року;
-невикористану відпустку : за 02.02.2017 року – по 02.05.2018 року у кількості 40 к.д.;
-вихідну допомогу у розмірі 6-ти середньомісячних заробітних плат, /а. с. 15/.
Згідно листа ДП «Морський торгівельний порт Усть – Дунайськ» від 21.06.2018 року вбачається, що ОСОБА_1 дійсно працював у вказаному державному підприємстві на посаді:
-з 14.01.1982 року по 26.12.1983 року стивідором, старшим змінним диспетчером;
-з 26.02.1987 року по 02.09.2001 року, головним диспетчером, заступником начальника порту з експлуатації, першим заступником начальника порту;
-з 01.04.2003 року по 10.01.2006 року, заступником начальника порту з експлуатації – директором – директором Дунайської стивідорної компанії;
-з 28.08.2009 року по 16.02.2010 року, виконуючим обов`язки начальника порту;
-з 17.02.2010 року по 12.06.2013 року – начальником порту;
-з 13.06.2013 року по 01.02.2017 року директором ДП «Морський торгівельний порт Усть – Дунайськ» та звільнений 01.02.2017 року у зв`язку із закінченням терміну дії укладеного між ним контракту, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, наказу Міністерства інфраструктури України від 31.01.2017 року № 6-О;
-з 02.02.2017 року по 02.05.2018 року – виконуючий обов`язки директора ДП «Морський торгівельний порт Усть – Дунайськ» та з 02.05.2018 року припинено повноваження з виконання обов`язків директора державного підприємства «Морський торгівельний порт Усть – Дунайськ», звільнивши його відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, наказу Міністерства інфраструктури України від 02.05.2018 року р. п.1 № 31-О, /т. І а. с. 17/.
Згідно Акту управління ДП «МТП Усть – Дунайськ» від 02.05.2018 року вбачається, що 02.05.2018 року ОСОБА_1 , виконуючий обов`язки директора, був присутній на роботі. О 15:34 годині по електронній пошті з Мінінфраструктури України надійшов наказ № 31-О від 02.05.2018 року, який був зареєстрований в журналі вхідної кореспонденції за № 542 від 02.05.2018 року, та був переданий в.о. директора ОСОБА_1 для резолюції та ознайомлення, /т. І а. с. 63/.
Відповідно до листа за вих. № 297/01/05-18 від 03.05.2018 року, направленого начальником відділу кадрів Департаменту державної політики в галузі Морського та річкового транспорту Міністерства інфраструктури України Швидченко Володимиру Іллічу вбачається, що наказом № 31-О Міністерством інфраструктури України з отримувачем припинено повноваження з виконання обов`язків директора ДП «Морський торгівельний порт Усть - Дунайськ» з 02.05.2018 року, /т. І а. с. 64/.
Згідно наказу № 107 від 22.05.2018 року утворено комісію з проведення службового розслідування. Комісії у період з 23.05.2018 року по 22.06.2018 року доручено проведення службового розслідування стосовно дати звільнення, видання наказу про звільнення, ознайомлення колишнього в.о. директора порту Швидченко В.І. з наказом про звільнення з посади та проведення розрахунку при звільненні в порядку, встановленому законодавством, /т. І а. с. 25/.
Згідно до акту службового розслідування від 11.06.2018 року, вбачається, що Наказом Міністерства інфраструктури від 02.05.2018 № 31-О ОСОБА_1 був звільнений з посади в.о. директора порту. 03.05.2018 року на підприємство прибув в.о. директора порту Попов А.І. з оригіналом зазначеного наказу, ОСОБА_1 в телефонному режимі та листом з повідомленням був запрошений у відділ кадрів для ознайомлення з наказом та отримання трудової книжки. На що від нього в телефонному режимі була отримана інформація про знаходження його, на той час, на лікарняному. В зв`язку з цим виконати п.4 зазначеного наказу 03.05.2018 року відділ кадрів та бухгалтерія не мали змоги, так як по інформації ОСОБА_1 він знаходився на лікарняному, а згідно ст. 40 звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності не допускається. Він мав бути звільнений після виходу з лікарняного, датою звільнення була би дата виходу з лікарняного. 22.05.2018 року підприємством був отриманий листок тимчасової непрацездатності ОСОБА_1 в якому зазначено, що він знаходився на лікарняному з 03.05.2018 року, тобто лікарняний був відкритий після його звільнення. В зв`язку з цим зазначені листки непрацездатності не були прийняті комісією підприємства по соціальному страхуванню до розгляду та не підлягають оплаті. На підставі цього, 22.05.2018 року т.в.о.начальника відділу кадрів ОСОБА_2 , був підготовлений проект внутрішнього наказу по підприємству від 22.05.2018 року, згідно п.4 наказу МІУ щодо звільнення ОСОБА_1 з 02.05.2018 року та проведення з ним необхідних розрахунків відповідно до вимог законодавства про працю. За трудовою книжкою ОСОБА_1 у відділ кадрів не звертався. На теперішній час остаточний розрахунок нарахувань виплат, які мають бути виплачені ОСОБА_1 при звільненні не зроблений, в зв`язку з тим, що до бухгалтерії не наданий внутрішній наказ підприємства щодо проведення з ним необхідних розрахунків відповідно до вимог законодавства про працю, /т. І а. с. 26/.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 25.09.2019 року по справі № 761/6122/19, у задоволенні позову ОСОБА_1 до Міністерства інфраструктури України, Державного підприємства «Морський торгівельний порт Усть-Дунайськ», третя особа: ОСОБА_3 , про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу – відмовлено, /т. І а. с. 102-105/.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 18.10.2018 року по справі № 761/21008/18, позов ОСОБА_1 до Міністерства інфраструктури України, ДП «Морський торгівельний порт Усть –Дунайськ» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу – задоволено, визнано неправомірним наказ Міністерства інфраструктури України № 31-О від 02.05.2018 року про звільнення ОСОБА_1 з посади виконуючого обов`язків директора ДП «Морський торгівельний порт Усть – Дунайськ» та скасувати його. Поновлено ОСОБА_1 на посаді виконуючого обов`язків директора ДП «Морський торгівельний порт Усть – Дунайськ» з 03.05.2018 року. Стягнуто з ДП «МТП Усть – Дунайськ» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 114954, 84 гривень без вирахування податків, зборів та обов`язкових платежів. Стягнуто з Міністерства інфраструктури України та ДП «МТП Усть – Дунайськ» на користь держави судовий збір в розмірі 2559, 58 гривень, /т. І а. с. 20-24/.
Постановою Київського апеляційного суду від 13.02.2019 року, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18.10.2018 року - скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, /т. ІІ а.с. 109-116/.
Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15.01.2020 року по справі № 761/21008/18-ц, касаційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_4 залишено без задоволення. Постанову Київського апеляційного суду від 13.02.2019 року, залишено без змін, /т. І а. с. 166-170/.
Згідно наказу Державного секретаря Міністерства інфраструктури України № 2-О від 03.01.2019 року, звільнено ОСОБА_1 , в.о. директора ДП «МТП Усть – Дунайськ» з роботи з 03.01.2019 року, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, /т. І а. с. 72/.
Відповідно до службової записки від 10.04.2019 року, складеної головним бухгалтером ДП «МТП Усть –Дунайськ» встановлено, що Наказом Міністерства інфраструктури України від 02.05.2018 року № 31-О, було припинено повноваження ОСОБА_1 02.05.2018 року, відповідно до п. 5 ст. 41 КЗпП України (припинення повноважень посадової особи). При звільнені зазначеної підстави передбачається виплата вихідної допомоги в розмірі 6 середньомісячних заробітних плат. Для нарахування виплат сум, належних йому при звільнення повинен бути виданий внутрішній наказ по підприємству, на підставі якого бухгалтерія нараховує ці суми. Згідно наказу про підприємству від 18.07.2018 року № 328 бухгалтерією були нараховані ОСОБА_1 в липні 2018 року 155117,20 гривень. В липні 2018 року нараховані кошти не були виплачені в зв`язку з арештом всіх рахунків підприємства виконавчою службою в період з 15.06.2018 року по 30.11.2018 року. З травня 2018 року головним бухгалтером та юрисконсультом постійно піднімалось питання про розрахунок з ОСОБА_1 , але в.о. директора ОСОБА_5 не давав розпорядження на виплату грошей у зв`язку зі звільненням ОСОБА_1 . З 03.12.2018 року був знятий арешт з рахунків, але на той час була заборгованість по заробітній платі робітникам підприємства з серпня 2018 року по жовтень 2018 року. Та в.о. директора підприємства дав вказівку погасити зазначену заборгованість з серпня по жовтень 2018 року. В зв`язку зі скрутним фінансовим становищем підприємства ОСОБА_5 знову не дав вказівку про виплату грошей ОСОБА_1 , оскільки було недостатньо коштів. В січні 2019 року була виплачена ОСОБА_1 компенсація відпустки 15348,39 гривень. В березні 2019 року була виплачена вихідна допомога в розмірі 35000,00 гривень. 10.04.2019 року виплачена вихідна допомога в розмірі 30000,00 гривень. До квітня 2019 буде виплачена остання сума в розмірі 35483, 32 грн., /т. І а. с. 27/.
Згідно довідки від 17.04.2019 року, складеної головним бухгалтером ДП «МТП Усть – Дунайськ» вбачається, що заборгованість перед ОСОБА_1 станом на 17.04.2019 року погашена. Остання виплата була зроблена 11.04.2019 року в сумі 35483,32 гривень, /т. І а. с. 28/.
Згідно довідки за вих. № 726/01/07-19 від 27.09.2019 року вбачається, що станом на 11.04.2019 року ДП «МТП Усть – Дунайськ» здійснив у повному обсязі ОСОБА_1 всі виплати розрахунку при звільненні в сумі 115831,71 грн., /т. І а. с. 73/.
Відповідно до наказу Міністерства інфраструктури України № 1-О від 02.01.2019 року, поновлено ОСОБА_1 на посаді виконуючого обов`язки директора ДП «МТП Усть – Дунайськ» з 03.01.2019 року. Звільнено ОСОБА_5 , виконуючого обов`язки директора ДП «МТП Усть – Дунайськ» з 03.01.2019 року, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, /т. І а. с. 30/.
Згідно наказу Міністерства інфраструктури України № 2-О від 03.01.2019 року, звільнено ОСОБА_1 , виконуючого обов`язки директора ДП «МТП Усть – Дунайськ», з роботи 03.01.2019 року, відповідно до п. 2 ч.1 ст. 36 КЗпП України. Призначено ОСОБА_3 з 04.01.2019 року виконуючим обов`язки директора ДП «МТП Усть – Дунайськ», /т. І а. с. 31/.
Відповідно до наказу про припинення трудового договору (контракту) № 07-к від 03.01.2019 року винесеного т. в. о. директора ДП «МТП Усть – Дунайськ», вбачається, що ОСОБА_1 вивільнено 03.01.2019 року з посади в.о. директора МТП «Усть – Дунайськ» на підставі п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, /т. І а. с. 32/.
Постановою Кілійського районного суду Одеської області від 27.05.2019 року по справі № 502/824/19, визнано винним громадянина України, ОСОБА_3 , громадянина України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 41 ч.1 Кодексу про адміністративні правопорушення України та на підставі ст. 22 КУпАП, звільнено його від адміністративної відповідальності, обмежившись усним зауваженням, /т. І а. с. 40/.
Згідно довідки про доходи від 12.06.2019 року № 27, виданої головним бухгалтером ДП «МТП Усть – Дунайськ», вбачається, що ОСОБА_1 в період з березня 2018 року по квітень 2018 року отримав заробітну плату в розмірі 40630,39 гривень, /т. І а. с. 42/.
Згідно ч.1 ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.
Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).
Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньо-годинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.
Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку).
Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 Порядку).
Такий правовий висновок наведений Верховним Судом у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 569/10189/16-ц.
Окрім цього згідно роз`яснень, викладених у п.32 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»  у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи із заробітку за останні два календарні місяці роботи.
Відповідно до п. 8 р. 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженої Кабінетом Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
З врахуванням вищенаведеного, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, що стягненню на користь позивача підлягає середній заробіток в розмірі 229128,08 грн. за 344 робочі дні (666,07 х 344). Середній заробіток розрахований згідно інформації наданої Головним бухгалтером ДП «МТП «Усть – Дунайськ» щодо виплат заробітної плати ОСОБА_1 .
Посилання скаржника, щодо неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права Кілійським районним судом Одеської області під час ухвалення оскаржуваного рішення в частині задоволення вимог щодо стягнення моральної шкоди, суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованим зважаючи на наступне. 
Відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя (частина перша статті 237-1 КЗпП України).
КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у його житті та з урахуванням інших обставин.
Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення.
Тобто, за умови порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.
Так, у постанові Верховного Суду від 17 листопада 2023 року у справі № 326/789/21 (провадження № 61-4995св23) зазначено, що: «У постанові Верховного Суду України від 25 квітня 2012 року у справі № 6-23цс12 зроблено висновок, що «КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин, то висновок суду касаційної інстанції, викладений у судових рішеннях у справі, яка переглядається, є законним і обґрунтованим. Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати».
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Подібна правова позиція викладена у Постанові від 24 січня 2024 року у справі № 755/3443/21 Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Суд визначає розмір грошового відшкодування моральної шкоди з урахуванням характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (частини третя, четверта статті 23 ЦК України).
Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи (див. ухвалу Верховного Суду від 13 листопада 2019 року в справі № 216/3521/16-ц, постанову Верховного Суду від 16 червня 2022 року у справі № 569/20510/19).
Виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому, як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі №216/3521/16-ц).
У постанові Верховного Суду від 12 жовтня 2020 року у справі №372/2085/16-ц зазначено, що: «під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Аналіз зазначених норм права дає можливість дійти висновку про те, що моральна шкода підлягає відшкодуванню за наявності у діях особи, яка заподіяла таку шкоду складу цивільного правопорушення, елементами якого є заподіяна шкода, встановлення факту протиправної поведінки такої особи, наявності причинного зв`язку між ними та вини заподіювача шкоди».
По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц).
Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи.
Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див. постанову Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20).
Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, оскільки вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19).
Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).
Врахувавши позицію представник позивача, що рішення про поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку добровільно виконано не було, чим було порушено його права, і в подальшому він залишився без коштів на існування, що призвело до того, що позивач втратив змогу виконувати кредитні зобов`язання та оплачувати комунальні платежі, що призвело до того, що позивач знову скористався кредитними коштами, суд першої інстанції використовуючи принципи розумності та справедливості дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог в частині моральної шкоди (10000 гривень), з яким також погоджується суд апеляційної інстанції.
Щодо посилання скаржника на те, що позивач пропустив строк на звернення до суду з позовом, оскільки надходження остаточного розрахунку відбулось 11.04.2019 р, відповідно це є днем коли було порушено право позивача на зарахування середнього заробітку, проте до суду позивач звернувся лише 18.07.2019, колегія суддів зазначає наступне.
Суд першої інстанції хоча і дійшов правильного висновку, що позивачем не пропущено строк звернення до суду, проте припустився помилковості в мотивуванні своїх висновків.
Згідно ст. 5 Цивільного Кодексу, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.
На день подачі позовної заяви про стягнення належних сум, правовідносини між ДП «Морський торгівельний порт «Усть Дунайськ» та ОСОБА_1 регулювалися КЗпП України в редакції від 21.06.2019 року.
Відповідно до норм права, які діяли до 19.07.2022 р. спір щодо стягнення заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку, на яку працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством (є належною працівнику заробітною платою), охоплюється застосованим у частині другій статті 233 КЗпП України визначенням «законодавство про оплату праці», у зв`язку з чим не обмежується будь-яким строком звернення до суду з позовом про її нарахування та стягнення.
При вирішенні даного спору, колегія суддів приймає до уваги практику Верховного Суду щодо застосування ч. 2 ст. 233 КЗпП України, викладену у постановах від 19 січня 2023 року у справі № 460/17052/21, від 27 квітня 2023 року у справі № 420/14777/22, від 27 квітня 2023 року у справі № 300/4201/22, від 28 вересня 2023 року у справі №140/2168/23, від 18 жовтня 2023 року у справі № 380/14605/22, згідно з якою право звернення до суду працівника, звільненого до 19 липня 2022 року, із позовом про стягнення усіх належних сум при звільненні, відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України (у редакції, чинній до 19 липня 2022 року), не обмежене будь-яким строком.
Офіційне тлумачення ч.2 ст. 233 КЗпП України дав Конституційний Суд України (15 жовтня2013року № 9-рп/2013 Справа № 1-18/2013), який виходить з того, що при розгляді в позовному провадженні трудового спору про стягнення належної працівникові заробітної плати положення частини другої статті 233 Кодексу підлягає застосуванню у випадках пред`явлення вимог про стягнення будь-яких виплат, що входять до структури заробітної плати, і застосування цих положень не пов`язане з фактом нарахування чи ненарахування роботодавцем спірних виплат.
Отже, на підставі системного аналізу наведених положень чинного законодавства Конституційний Суд України дійшов висновку, що працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Це право працівника відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим конституційного принципу верховенства права та не порушує балансу прав і законних інтересів працівників і роботодавців.
Враховуючи вищевказані норми законодавства, колегія суддів вважає, що позовна заява ОСОБА_1 була подана з урахуванням норм КЗпП України, які діяли на момент подачі позовної заяви.
Інші доводи апеляційної скарги щодо процесуальних порушень не є такими, що призвели б до скасування по суті вірно рішення суду першої інстанції.
Ураховуючи викладені обставини, колегія судді вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем не пропущено строк звернення до суду з позовною заявлю, проте помилився щодо мотивів, оскільки на момент подачі позову діяли норми матеріального права, які не обмежували будь-яким строком звернення до суду з позовом про стягнення заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку, тому рішення суду слід змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови. В іншій частині рішення суду залишити без змін.
На підставі ст. 376 ЦПК України, судова колегія вважає за необхідне задовольнити апеляційну скаргу частково та змінити рішення суду першої інстанції в частині його мотивування виклавши у редакції цієї постанови.
Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до п. 2 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
Тому рішення суду слід змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-
у х в а л и в:
Апеляційну скаргу Михайлової Юлії Олександрівни, яка діє в інтересах Державного підприємства «Морський торговельний порт Усть-Дунайськ» - задовольнити частково.
Рішення Кілійського районного суду Одеської області від 19 серпня 2024 року - змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови. В іншій частині рішення залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Головуючий суддя                                                        В.В. Кострицький

Судді                                                                        М.В. Назарова

       В.А. Коновалова