П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

09 вересня 2025 р.	м. Одеса	Справа № 492/146/24	

Головуючий І інстанції: Гусєва Н.Д.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді - Осіпова Ю.В.,
суддів - Коваля М.П., Скрипченка В.О., 
розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Арцизького районного суду Одеської області від 28 квітня 2025 року (м.Арциз, дата складання повного тексту судового рішення - 30.04.2025р.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції в особі Управління патрульної поліції в Одеській області про скасування постанови,
В С Т А Н О В И В:
29.01.2024р. ОСОБА_1 звернувся до Арцизького районного суду Одеської області з позовом до ДПП в особі УПП в Одеській області, в якому просив суд скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі від 18.01.2024р. серії ЕНА №1268578, якою його притягнуто до адміністративної відповідальності згідно з ч.1 ст.121 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 340 грн., а також закрити провадження у справі за відсутності в його діях складу адміністративного правопорушення.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 18.01.2024р. інспектором 1 взводу 8 роти 1 батальйону Управління патрульної поліції в Одеській області старшим лейтенантом поліції Чиж П.П. винесено постанову серії ЕНА №1268578 про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.121 КУпАП і накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі - 340 грн. Позивач не згоден із даною постановою, вважає її протиправною, незаконною, і такою, що підлягає скасуванню, адже відповідачем, при її винесенні, всупереч вимогам законодавства не з`ясовано чи було вчинено адміністративне правопорушення, та чи наявна вина у вчиненні такого правопорушення. 
Представник відповідача надав до суду 1-ї інстанції письмовий відзив, в якому позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні в повному обсязі.
Рішенням Арцизького районного суду Одеської області від 28 квітня 2025 року (ухваленим у відкритому судовому засіданні) у задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено в повному обсязі.
Не погоджуючись із зазначеним вище рішенням суду 1-ї інстанції, ОСОБА_1 19.05.2025р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив про те, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення, було порушено норми матеріального і процесуального права, просив скасувати рішення Арцизького районного суду Одеської області від 28.04.2025р. та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Ухвалою судді П`ятого апеляційного адміністративного суду від 21.05.2025р. дану апеляційну скаргу - залишено без руху.
12.06.2025р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду. 
Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 04.06.2025р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою позивача та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження.
13.06.2025р. до суду апеляційної інстанції надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, у якому відповідач заперечував щодо її задоволення, посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів та просив оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу       в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю. 
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України).
Розглянувши матеріали даної справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність  та обґрунтованість судового рішення у межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення.
Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи. 
18.01.2024р. інспектором 1 взводу 8 роти 1 батальйону УПП в Одеській області старшим лейтенантом поліції Чиж П.П. прийнято постанову серії ЕНА №1268578 про притягнення позивача - ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.121 КУпАП та накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі - 340 грн.
За змістом цієї постанови, 18.01.2024р. о 21:11 год. на автодорозі М14 Одеса-Мелітополь 21 км, позивач керував транспортним засобом марки «MAN» TGX 18.480, державний реєстраційний номер « НОМЕР_1 », на якому було встановлено додаткові світлові прилади, а саме фари дальнього світла, у кількості 4 штуки без відповідного дозволу, чим порушено вимоги п.31.4.3 (а) ПДР України, за що передбачена адміністративна відповідальність за ч.1  ст.121 КУпАП.
Згідно зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу від 06.07.2023р. серії НОМЕР_2 , транспортний засіб марки «MAN» TGX 18.480, державний реєстраційний номер « НОМЕР_1 », яким керував позивач зареєстрований за ТОВ «Арцизька м`ясна компанія», у якому він працює на посаді водія автотранспортних засобів, що підтверджується наказом від 16.01.2023р. №6, виданого ТОВ «Арцизька м`ясна компанія».
Не погоджуючись із правомірністю винесення зазначеної вище постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, позивач звернувся з даним позовом до суду.
Вирішуючи справу по суті та відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржувана постанова була прийнята відповідачем із дотриманням приписів чинного законодавства, що свідчить про відсутність підстав для її скасування.
Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні в них докази, погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає їх обґрунтованими, з огляду на наступне.
Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Даним конституційним положенням кореспондує ч.1 ст.8 Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015р. №580-VIII.
У відповідності до п.8 ч.1 ст.23 Закону №580-VIII, поліція відповідно до покладених на неї завдань у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.
Як визначено ст.35 цього Закону, поліцейський може зупиняти транспортні засоби у разі якщо водій порушив Правила дорожнього руху.
Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України «Про дорожній рух» від 30.06.1993р. №3353-ХІІ, встановлюють «Правила дорожнього руху» (затв. постановою КМУ від 10.10.2001р. №1306 із змінами та доповненнями).
У силу положень ч.5 ст.14 Закону №3353-ХІІ, учасники дорожнього руху зобов`язані знати та неухильно дотримувати вимог цього Закону, ПДР та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.
За змістом п.п.1.3,1.9 ПДР України, учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.
За визначенням ст.9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) є протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права та свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Так, ч.1 ст.121 КУпАП встановлена відповідальність за керування транспортним засобом, що переобладнаний з порушенням відповідних правил, норм і стандартів.
Порушення зазначеної вище норми, тягне за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить - 340 грн.
У відповідності до ст.283 КУпАП, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі. Постанова повинна містити: найменування органу (посадової особи), який виніс постанову, дату розгляду справи; відомості про особу, щодо якої розглядається справа; опис обставин, установлених при розгляді справи; зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за адміністративне правопорушення; прийняте по справі рішення. Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, крім даних, визначених ч.2 цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис; розмір штрафу та порядок сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.
У той же час, ст.7 КУпАП передбачено те, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. 
Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами та посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. 
Статтею 245 КУпАП встановлено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом, забезпечення виконання винесеної постанови, виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів та зміцнення законності.
Положеннями ст.280 КУпАП закріплено «обов`язок» посадової особи при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна дана особа в його вчиненні.
Доказами ж в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Відповідні дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм та стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами (ст.251 КУпАП).
Як вбачається зі змісту ст.252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Таким чином, притягнення особи до адміністративної відповідальності, можливе виключно за наявності події адміністративного правопорушення та вини цієї особи у його вчиненні, яка, у свою чергу, підтверджена належними і достатніми доказами, на підставі своєчасного, всебічного, повного та об`єктивного з`ясування обставин справи. 
При цьому, виходячи із закріпленого в ч.4 ст.129 Конституції України принципу змагальності і рівності сторін у судочинстві, обов`язок доказування законності застосування адміністративного стягнення при розгляді скарги особи в суді покладається саме на орган (або посадову особу), яким винесено оскаржувану постанову.
Згідно з ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу, а в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Тобто, в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах стосовно оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів. Особливістю адміністративного судочинства є те, що тягар доказування в спорі покладається на орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.
Належними є докази, які містять інформацію відносно предмета доказування. Предметом же доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або ж мають інше значення для розгляду певної справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Згідно зі ст.62 Конституції України, вина особи, яка притягується до відповідальності, має бути доведена належними доказами, а не ґрунтуватись на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Так, матеріалами справи підтверджується, що підставою для прийняття оскаржуваної постанови від 18.01.2024р. серії ЕНА №1268578 стало порушення позивачем, як водієм, вимог п.31.4.3 (а) ПДР України, а саме керування транспортним засобом, на якому встановлено додаткові світлові прилади - фари дальнього світла у кількості 4 штуки без відповідного дозволу (з посиланням на вимоги ДСТУ 3649), що є вчиненням останнім адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КУпАП.
Саме такий склад правопорушення і зазначено у спірній постанові про притягнення позивача до адміністративної відповідальності та саме за це до нього застосовано штрафні санкції, передбачені ч.1 ст.121 КУпАП.
Надаючи оцінку рішенню суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу, що у відповідності до п.2.3 (а) ПДР України, для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний перед виїздом перевірити та забезпечити технічно справний стан і комплектність транспортного засобу, правильність розміщення та кріплення вантажу. Також, водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу та не відволікатися від керування цим засобом у дорозі, що передбачено п.2.3 (б) ПДР України.
Технічний стан транспортних засобів та їх обладнання повинні відповідати вимогам стандартів, що стосуються безпеки дорожнього руху та охорони навколишнього середовища, правил технічної експлуатації, інструкцій підприємств-виробників та іншої нормативно-технічної документації (п.31.1 ПДР України).
У силу пп.31.4, 31.4.3 (а) ПДР України, забороняється експлуатація транспортних засобів згідно із законодавством за наявності таких технічних несправностей та невідповідності таким вимогам, зокрема, якщо кількість, тип, колір, розміщення та режим роботи зовнішніх світлових приладів не відповідають вимогам конструкції транспортного засобу.
Аналогічні положення закріплені у ст.33 Закону №3353-ХІІ, за приписами якої, технічний стан транспортних засобів, що перебувають в експлуатації, у частині, що стосується безпеки дорожнього руху та охорони навколишнього середовища, має відповідати правилам, нормативам і стандартам, затвердженим у встановленому порядку. Обов`язок щодо забезпечення належного технічного стану транспортних засобів покладається на їх власників або інших осіб, які їх експлуатують, згідно з чинним законодавством.
Так, ДСТУ 3649:2010 «Колісні транспортні засоби. Вимоги щодо безпечності технічного стану та методи контролювання» визначені вимоги до технічного стану колісних транспортних засобів.
За п.5.1 ДСТУ 3649:2010, технічний стан колісних транспортних засобів повинен відповідати вимогам законодавства, чинних нормативних документів щодо безпеки дорожнього руху й охорони навколишнього середовища та вимогам підприємства-виробника.
Пунктом 6.1 ДСТУ 3649:2010 встановлено вимоги до зовнішніх світлових приладів.
Відповідно до пп.6.1.1 п.6.1 ДСТУ 3649:2010, не дозволено змінювати розташування приладів зовнішніх світлових, їх демонтувати, встановлювати додаткові прилади зовнішні світлові, а також змінювати режим роботи приладів зовнішніх світлових, якщо це не передбачено конструкцією або документами щодо погодження переобладнання колісних транспортних засобів.
Кількість, колір та наявність приладів зовнішніх світлових на колісних транспортних засобів визначають відповідно до таблиці 1 пп.6.1.5 ДСТУ 3649:2010.
Обов`язково на всіх автомобілях та автобусах установлюються фари дальнього та ближнього світла білого кольору. 
При цьому, кількість фар ближнього світла становить 2, а дальнього 2 або 4.
Методи контролювання зовнішніх світлових приладів визначені п.7.1 ДСТУ 3649:2010, згідно з пп.7.1.1 якого, відповідність вимогам 6.1.1.-6.1.5, 6.1.6.3, 6.1.7.1-6.1.7.3, 6.1.7.5, 6.1.7.6 перевіряють візуально.
З аналізу вищенаведеного вбачається, що у відповідності до ДСТУ 3649:2010 на транспортних засобах дозволяється встановлювати 2 або 4 фари дальнього світла, при цьому, згідно п.6.1.1 ДСТУ 3649:2010, - не дозволено змінювати розташування ПЗС, їх демонтувати, встановлювати додаткові прилади зовнішні світлові, а також змінювати режим роботи приладів зовнішніх світлових, якщо це не передбачено конструкцією або документами стосовно погодження переобладнання колісних транспортних засобів.
Основоположними доводами позивача фактично є те, що фотознімки та відеозаписи, надані УПП в Одеській області, не є належними і допустимими доказами та, відповідно, не можуть бути покладені в основу рішення суду з огляду на те, що оскаржувана постанова не містить посилань на технічний засіб, яким була здійснено фото- або відеозапис.
Слід зазначити про те, що у силу вимог ст.31 Закону №580-VIII, поліція може застосовувати превентивні заходи, серед яких, зокрема, перевірка документів особи, опитування особи, зупинення транспортного засобу, а також застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису.
Статтею 40 вказаного Закону встановлено те, що поліція для забезпечення публічної безпеки    та порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/ розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- та відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою:
1) попередження, виявлення або фіксування правопорушення, охорони громадської безпеки та власності, забезпечення безпеки осіб;
2) забезпечення дотримання ПДР.
Отже, фактичні дані, на основі яких встановлюється наявність (відсутність) адміністративного правопорушення, винність особи у його вчиненні, а також інші обставини, встановлюються, серед іншого, показаннями технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису або ж засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, свідків та іншими визначеними законодавством доказами.
При цьому, нормами КУпАП передбачено спрощений порядок фіксування адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, за умовами якого протокол про вчинення адміністративного правопорушення не складається, при цьому посадова особа має право винести безпосередньо постанову в справі про адміністративне правопорушення.
Згідно з п.4 розділу І «Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі» (затв. наказом МВС України від 07.11.2015р. №1395), у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції НПУ, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу.
Згідно з п.2 розділу ІІІ цієї Інструкції, постанова у справі про адміністративні правопорушення, визначене ч.1 ст.121-3 КУпАП, виноситься на місці вчинення адміністративного правопорушення.
Відповідно до матеріалів адміністративної справи, протокол про вчинення адміністративного правопорушення, як один із можливих доказів по справі, не складався, однак відповідачем надані інші беззаперечні докази вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КУпАП.
Так, відповідач долучив до матеріалів цієї справи диск із відеозаписом, на якому зафіксовано факт виявлення додаткових 4 (чотирьох) зовнішніх світлових приладів на даху кабіни транспортного засобу «MAN» TGX18.480, державний реєстраційний номер « НОМЕР_1 », та здійснено розгляд справи про адміністративне правопорушення інспектором Чиж П.П., яким при розгляді справи, з-поміж іншого, були роз`яснені позивачу (водієві) його права.
Належність представленого відповідачем доказу слідує з приписів ст.251 КУпАП, відповідно до яких доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність або ж відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. 
Перевіряючи доводи апеляційної скарги позивача, а також наданий відповідачем відеозапис із місця події, суд апеляційної інстанції встановив факт керування позивачем транспортним засобом «MAN» TGX18.480, державний реєстраційний номер « НОМЕР_1 ». При цьому, такий відеозапис є якісним та надає можливість чітко і однозначно констатувати даний факт. 
Зміст вказаного вище файлу (відеозапису) не викликає сумнівів у тому, що саме ним зафіксовані події, які мали місце 18.01.2024р. за участі сторін у цій справі. Відеоматеріал з місця події, що був наданий відповідачем до матеріалів справи, досліджений судом попередньої інстанції, без сумнівів є доказом в адміністративній справі та безпосередньо свідчить про наявність правопорушення.
При цьому, апелянт фактично не заперечує наявності чотирьох зовнішніх світлових приладів, втім зазначає, що відповідачем не було надано доказів того, що саме ним, а не заводом-виробником транспортного засобу було встановлено вказані світлові прилади.
Колегія суддів відхиляє ці доводи апелянта, оскільки згідно з протоколом перевірки технічного стану транспортного засобу від 07.08.2023р. за №00127-00846-23 та доданих до нього фотознімків, транспортний засіб марки «MAN» TGX 18.480 пройшов перевірку без додатково встановлених фар дальнього світла у кількості чотирьох штук.
Апеляційний суд також наголошує, що через неправильне розташування і кількість зовнішніх світлових приладів, їх некоректне налаштування, що не відповідає вимогам ДСТУ, відбувається засліплення водіями вантажних автомобілів інших учасників дорожнього руху, які рухаються у зустрічному напрямку, що власне і створює небезпеку для учасників дорожнього руху.
Відтак, відповідачем було вірно кваліфіковано дії позивача за ч.1 ст.121 КУпАП, що полягали у експлуатації транспортного засобу марки «MAN» TGX 18.480, який був обладнаний з порушенням відповідних стандартів (а саме не відповідав вимогам ДСТУ 3649:2010).
Отже, з наявних у справі доказів вбачається наявність в діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КУпАП.
В частині правильності висновків суду 1-ї інстанції, колегія суддів враховує те, що у складеній відповідачем постанові вказано технічний засіб (портативний відеореєстратор №471444), за допомогою якого посадовими особами УПП в Одеській області здійснено відеозапис, долучений до справи, і зафіксовано факт порушення позивачем п.31.4.3 (а) ПДР України. Отже, досліджений відеозапис,      із точки зору процесуального законодавства, може вважатися належним та допустимим доказом вчинення позивачем адміністративного правопорушення (ч.1 ст.121 КУпАП), зазначеного у спірній постанові. 
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана позивачем постанова винесена на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені КУпАП, обґрунтовано, тобто із урахуванням обставин, що мають значення для прийняття рішення, безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо та своєчасно, а тому підстави для її скасування - відсутні.
Враховуючи викладене, колегія суддів не знаходить підстав для скасування судового рішення з мотивів, наведених в апеляційній скарзі позивача. 
Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України»).
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
З огляду на зазначене, судова колегія доходить висновку, що суд 1-ї інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж в апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права. 
Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах доводів апеляційної скарги, згідно зі ст.316 КАС України, залишає цю апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст.286,308,311,315,317,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, - 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Арцизького районного суду Одеської області від 28 квітня 2025 року - без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і не може бути оскаржена у касаційному порядку.

Повний текст постанови виготовлено 09.09.2025р. 

Головуючий у справі
суддя-доповідач:                                                                                           Ю.В. Осіпов 

Судді:                                                                                                          М.П. Коваль   

                                                                                                                   В.О. Скрипченко