ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/751/25 Справа № 204/4447/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Черкез Д. Л. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2025 року                                                        м.Кривий Ріг

Справа № 204/4447/24

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.
суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.
секретар судового засідання – Матвійчук Ю.К.

сторони:
позивачка –  ОСОБА_1 ,
відповідачі –  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Антонов Євген Малекович, на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 13 серпня 2024 року, яке ухвалено суддею Черкез Д.Л. у місті Дніпрі та повне судове рішення складено 21 серпня 2024 року, -

       ВСТАНОВИВ:        

       У травні 2024 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа Управління-служба у справах дітей Адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради, про визнання права власності на квартиру та стягнення різниці вартості квартир.
Позовна заява мотивована тим, що з 09 жовтня 1995 року по 27 листопада 2008 року відповідачка ОСОБА_3 проходила службу в органах Державної кримінально-виконавчої служби у Дніпропетровському слідчому ізоляторі у якості лікаря дермато-венеролога. 
За місцем служби, як молодому спеціалісту, у січні 2004 року ОСОБА_3 була виділена для проживання сім`ї двокімнатна квартира АДРЕСА_1 . 
На підставі свідоцтва про право власності на житло від 18 грудня 2006 року ОСОБА_3 та, на той час малолітній, ОСОБА_1 була передана в порядку приватизації у спільну часткову власність по частині кожному, двокімнатна квартира АДРЕСА_1 . 
Передача у власність була здійснена згідно з розпорядженням Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради від 18 грудня 2006 року № 4/898-06. 
Право власності було зареєстровано за позивачкою ОСОБА_1 та відповідачкою ОСОБА_3 в КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації». 
17 серпня 2007 року ОСОБА_3 від свого імені та як представник своєї малолітньої дочки - ОСОБА_1 , як продавець, уклала з ОСОБА_4 , покупцем, договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений 17 серпня 2007 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Колодій Л.М., зареєстрований в реєстрі за № 4808. 
Квартира була продана за 51 276,00 грн., згідно п. 3 договору купівлі-продажу квартири. 
Вказана вартість значно занижена, що підтверджується Актуалізованим звітом від 29.04.2024 року, складеним суб`єктом оціночної діяльності ОСОБА_5 , згідно оцінки на момент продажу вартість квартири становила 317 046,00 грн., що еквівалентно 62 781,38 доларів США. 
Після продажу квартири відповідачі придбали інші квартири за отримані кошти з продажу. 
30 серпня 2007 року була придбана однокімнатна квартира АДРЕСА_2 і зареєстрована за ОСОБА_3 . 
05 жовтня 2012 року була придбана друга однокімнатна квартира АДРЕСА_3 і зареєстрована за ОСОБА_2 . 
Зазначає, що коли була продана частка позивачки в квартирі АДРЕСА_1 , то відповідачі не виконали свої обов`язки щодо захисту майна, яке на той час належало малолітній ОСОБА_1 . 
Посилаючись на норми Конвенції про права дитини, Сімейного кодексу та Закону України «Про охорону дитинства» наполягає на тому, що відповідачі не виконали свої обов`язки, як батьки, по збереженню майна позивачки та вчинили правочини всупереч її інтересам. 
Згідно виписки, після продажу квартири відповідачка ОСОБА_3 поклала на особистий рахунок 62 000,00 доларів США. 
Отже, оскільки частка позивачки складала частину квартири, то з проданої квартири вона повинна була отримати 31 000,00 доларів США. 
Однак, грошових коштів за частку належного позивачці майна вона від відповідачів також не отримала. 
Загальна сума, за яку були придбані дві однокімнатні квартири по АДРЕСА_4 , складала 72 014,00 грн., що зазначали самі відповідачі у справі № 202/3370/21. 
У зв`язку з цим вважає, що має право вимагати визнати за нею право власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 та грошову компенсацію за рахунок реальної вартості квартири за адресою: АДРЕСА_5 , та купленої квартири за адресою: АДРЕСА_6 , у розмірі 1 221 260,00 грн.
Наполягає також на тому, що про свої порушені права вона дізналась 19 лютого 2024 року, після того, як ознайомилась з матеріалами справи № 204/3370/21 про поділ спільного майна подружжя та дізналась, що батьки залишили її без житла, до цього батьки завжди казали, що квартира АДРЕСА_2 належить саме їй. 
Посилаючись на викладене, позивачка просила суд: визнати за нею право власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 38,0 кв.м, у зв`язку з порушенням її прав, як малолітньої; стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на її користь різницю вартості між проданою квартирою та купленою у сумі 1 221 260,00 грн., а також витрати на професійну правничу допомогу. 
Відповідач ОСОБА_2 просив суд застосувати у вказаній справі позовну давність та у зв`язку з цим відмовити у задоволенні позову, оскільки позивачка задовго до справ № 204/6297/20, № 204/3370/21, № 204/674/21, № 199/8828/22 була обізнана про права на квартиру АДРЕСА_1 та сама відмовилась від їх поновлення. 
Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 13 серпня 2024 року, описки у якому виправлено ухвалою цього ж суду від 01 жовтня 2024 року, у задоволенні позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Антонов Є.М., просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення заявлених позовних вимог, посилаючись на те, що рішення суду в частині застосування строків позовної давності та визнання квартири  АДРЕСА_1 (на теперішніі час – місто Дніпро) об?єктом спільної сумісної власності подружжя, винесене з неправильним застосуванням судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не було враховано норми ч. 1 статті 261 ЦК України, згідно якої перебіг позовної давності починається від дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Встановлення законодавцем початку перебігу строку позовної давності для вимог щодо порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи з дати її повноліття обумовлене виникненям у цієї особи повної цивільної дієздатності (ч. 1 ст. 34 ЦК України). Після досягнення повнолітття у особи виникає можливість об?єктивної оцінки власних прав та інтересів, що обумовлює виникнення у такої особи об??єктивного права на захист, встановленого ст. 20 ЦК України. При цьому, чинне законодавство не позбавляє позивачку права звертатися з позовом про відновлення її порушених прав, як малолітньої, з моменту коли їй стало відомо про порушення таких прав. 
Про порушення своїх прав позивачці стало відомо 19 лютого 2024 року, після того, як вона ознайомилася з матеріалами цивільної справи №204/3370/21 про поділ спільного сумісного майна подружжя. Позивачка була шокована, що батьки залишили її без житла, оскільки вони завжди казали, що квартира  АДРЕСА_2 належить саме їй. 
Також, судом не було надано належної оцінки поясненням свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які підтвердили, що відповідачі у їх присутності говорили, що квартира АДРЕСА_2 належить саме позивачці.
Зазначає, що вона дійсно підписувала пояснення у справі №204/3370/21 на прохання матері, однак, їх зміст не вивчала та не знала, оскільки мала довірливі відносини з матір?ю та довіряла їй. Навіть якщо припустити, що про порушення свого права позивачка довідалася з моменту підписання пояснень, тобто 19.11.2022, то трирічна позовна давність нею не пропущена.
Не погоджується позивачка й з посиланням суду першої інстанції на ту обставину, що квартира  АДРЕСА_1 (на теперішніі час – місто Дніпро) є об?єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки, з урахуванням неодноразових змін до СК України правовий режим приватизованого державного майна змінювався. Лише у період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року житло, набуте одним із подружжям під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду визнавалось спільною сумісною власністю подружжя, тоді як вказана квартира була приватизована у 2007 році.
Крім того, суд першої інстанції не врахував, що питання законності приватизації вказаної кварири було вирішено у справі №199/1719/23 та суд розглянув питання щодо майнових прав на кошти від продажу цієї квартири, хоча предметом позову є визнання права власності на іншу квартиру, яка не була зареєстрована за позивачкою. Таким чином, вважає, що суд вийшов за межі заявлених позовних вимог (т. 3 а.с. 2-7).
У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази  надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи відповідач   ОСОБА_2  просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та змінити рішення суду, відмовивши у задоволенні заявлених позовних вимог за недоведеністю порушеного права позивачки ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_2 .
Також, просить постановити окрему ухвалу в порядку ст. 262 ЦПК України за кримінальним злочином за ч. 5 ст. 190 КК України, скоєним організованою группою осіб – адвокатом Антоновим Є.М, ОСОБА_1 , Золотарьовою О.П., Шевченко Т.А. та Соломахою В.В., на протязі 2006-2024 років, визнавши потерпілим від злочину ОСОБА_2 (т. 3 а.с. 70-106).
Заслухавши суддю-доповідача, представника позивачки ОСОБА_1 – адвоката Антонова Є.М., який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, відповідача ОСОБА_2 , який заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідачі  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 29 квітня 1995 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 14 січня 2021 року по справі № 204/6297/20 (т. 1 а.с. 143-145). Вказане рішення суду набрало законної сили 16 лютого 2021 року.
Позивачка  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є дочкою відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим 18 січня 2000 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Виконкому Кіровської районної ради міста Дніпропетровська, актовий запис № 17 (т. 1 а.с. 10).
22 січня 2004 року Виконавчим комітетом Амур-Нижньодніпровської районної ради народних депутатів відповідачці ОСОБА_3 було видано ордер на житлове приміщення № 02899, а саме на право зайняття квартири АДРЕСА_1 , склад родини: ОСОБА_3 – наймач, ОСОБА_2 – чоловік, ОСОБА_1 – дочка (т. 1 а.с. 154).
18 грудня 2006 року Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради згідно з розпорядженням (наказом) від 18 грудня 2006 року № 4/898-06 на ім`я ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було видано свідоцтво про право власності на житло, а саме квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 57,6 кв.м., яка приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», форма власності – спільна часткова (т. 1 а.с. 22).
Право власності на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано за ОСОБА_3 та малолітньою ОСОБА_1 в КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації», згідно витягу про реєстрацію права власності в реєстрі прав власності на нерухоме майно № 13895178 від 15.03.2007р., реєстраційний №9629849. 
Вказані обставини були встановлені судом у рішенні Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 лютого 2023 року по справі № 199/8828/22, яке набрало законної сили 31 березня 2023 року (т. 1 а.с. 162-165).
20 липня 2007 року Виконавчим комітетом Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпропетровську ради було прийнято рішення № 217 «Про дозвіл ОСОБА_3 та ОСОБА_2 продажу приватизованої квартири, частина якої належить їх малолітній доньці ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та дозвіл на вчинення правочину з придбання житла», яким надано дозвіл законним представникам – матері ОСОБА_3 та батькові ОСОБА_2 на продаж і підписання ними договору купівлі-продажу частини квартири, що знаходиться у АДРЕСА_5 , від імені їх малолітньої доньки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Дозвіл надається за умови придбання на ім`я дитини житла, рівнозначного або більшого за площею. Дозволено законним представникам – матері ОСОБА_3 та батькові ОСОБА_2 вчинення правочину з придбання житла за адресою: АДРЕСА_7 , у тому числі і на ім`я малолітньої доньки ОСОБА_1 . Дозволено ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зняття малолітньої доньки з реєстрації за адресою: АДРЕСА_5 , та реєстрацію за адресою: АДРЕСА_7 (т. 1 а.с. 23-24).
17 серпня 2007 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 підписали заяву, в якій надали згоду на продаж належної їх малолітній дочці ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , якій на той момент виповнилось 7 повних років, частки квартири за адресою: АДРЕСА_5 . Справжність підписів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 була засвідчена приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Колодій Л.М., зареєстровано в реєстрі за № 4806, 4807 (т. 1 а.с. 25).
17 серпня 2007 року між ОСОБА_3 , яка діяла за себе та як законний представник своєї малолітньої дочки ОСОБА_1 , як продавцями, та ОСОБА_4 , як покупцем, було укладено договір купівлі-продажу квартири, а саме квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Колодій Л.М., зареєстрований в реєстрі за № 4808 (т. 1 а.с. 26).
30 серпня 2007 року між ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , що діяла зі згоди батьків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , яка діяла за себе та як законний представник малолітнього ОСОБА_12 як продавцями, та ОСОБА_3 , як покупцем, було укладено договір купівлі-продажу квартири, а саме квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 38,00 кв.м., посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Царейкіним М.М., зареєстрований в реєстрі за № Д208 (т. 1 а.с. 184-185).
Право власності на вказану квартиру було зареєстровано одноособово за відповідачкою ОСОБА_3 . Відповідач ОСОБА_2 , як чоловік ОСОБА_3 , надавав згоду своїй дружині на придбання квартири АДРЕСА_2 , що підтверджується заявою ОСОБА_2 від 30 серпня 2007 року, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Царейкіним М.М., зареєстровано в реєстрі за № 3139 (т. 1 а.с. 186).
На підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 05 жовтня 2012 року, укладеного між продавцем ОСОБА_13 та покупцем ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Фартушною Т.М., зареєстрованого в реєстрі за № 154, відповідачем ОСОБА_2 було придбано також квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 31,3 кв.м., що підтверджується дублікатом договору купівлі-продажу нерухомого майна, виданим ОСОБА_2 замість втраченого державним нотаріусом Державного нотаріального архіву в Дніпропетровській області Костомаровою Ю.С. 28 липня 2022 року, зареєстровано в реєстрі за № 2-96 (т. 1 а.с. 187-190).
Право власності на вищевказану квартиру було зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 330873596 від 02 травня 2023 року (т. 1 а.с. 191-192). Відповідачка ОСОБА_3 , як дружина ОСОБА_2 , надавала згоду своєму чоловікові на придбання квартири АДРЕСА_3 , що підтверджується заявою ОСОБА_3 від 05 жовтня 2012 року, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Фартушною Т.М. (т. 1 а.с. 193).
ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , Адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради, Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, третя особа: ОСОБА_1 , в якому просив визнати недійсним договір купівлі-продажу від 17 серпня 2007 року квартири АДРЕСА_1 , однак рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 лютого 2023 року по справі № 199/8828/22, яке набрало законної сили 31 березня 2023 року, у задоволенні вказаного позову було відмовлено.
Крім того,  ОСОБА_2 звертався до суду з позовом до ОСОБА_3 , Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, третя особа ОСОБА_4 , про визнання недійсними розпорядження про приватизацію квартири, свідоцтва про право власності на квартиру та визнання права власності на частку квартири, в якому просив: визнати недійсним розпорядження за № 4/898-06 від 18.12.2006 року про приватизацію квартири за адресою АДРЕСА_5 , визнати недійсним свідоцтво за № 4/898-06 від 18.12.2006 року про право власності на квартиру за адресою АДРЕСА_5 , а також визнати за ОСОБА_2 6,87/57,6 частки квартири за адресою АДРЕСА_5 . 
Рішенням Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська від 14 листопада 2023 року по справі № 199/1719/23, яке міститься в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням https://reyestr.court.gov.ua/Review/115283315, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 було відмовлено.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 27 лютого 2024 року по справі № 199/1719/23, яка міститься в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням https://reyestr.court.gov.ua/Review/117334739, вищевказане рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 14 листопада 2023 року було залишено без змін (т. 2 а.с. 165-172). 
Ухвалою Верховного Суду від 04 липня 2024 року по справі № 199/1719/23 відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 14 листопада 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 27 лютого 2024 року.
Встановивши, що після продажу належної малолітній на той момент ОСОБА_1 частини квартири АДРЕСА_1 на її ім`я не було придбано рівнозначне або більше за площею житло, суд першої інстанції дійшов висновку, що майнові права дитини - ОСОБА_1 , були порушені.
Рішення суду першої інстанції у вищенаведеній частині, зокрема, щодо констатації судом того, що майнові права малолітньої на той момент ОСОБА_1  були порушені її батьками - відповідачами по справі ОСОБА_3  та ОСОБА_2 , які продавши нерухоме майно та отримавши грошові кошти від його продажу, не придбали позивачці інше нерухоме майно рівнозначне або більше за площею, учасниками справи не оскаржується, та, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в апеляційному порядку не переглядається.
Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 03.10.2018 у справі № 186/1743/15-ц, згідно якої, у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.
Разом з тим, апеляційна скарга містить доводи щодо виходу суду першої інстанції за межі заявлених позовних вимог при встановленні факту порушення прав позивачки, а саме,  неврахування того, що питання законності приватизації кварири  АДРЕСА_1  було вирішено у справі №199/1719/23 та розгляд питання щодо майнових прав на кошти від продажу цієї квартири, хоча предметом позову є визнання права власності на іншу квартиру, яка не була зареєстрована за позивачкою ОСОБА_1 , й такі доводи заслуговують на увагу. 
Так, суд зазначив, що оскільки право власності на квартиру АДРЕСА_1 було набуто ОСОБА_3 під час перебування у шлюбі із ОСОБА_2 , вказана квартира до її відчуження належала родині ОСОБА_14 на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що відповідач ОСОБА_2 не приймав участі в її приватизації, та, оскільки, договір купівлі-продажу квартири від 17 серпня 2007 року був укладений ОСОБА_3 під час її перебування у шлюбі із ОСОБА_2 для придбання іншої квартири, він вважається таким, що укладений в інтересах сім`ї, а грошові кошти отримані від її продажу, відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України, вважаються об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Так, відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. 
Встановлено, що позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, у якому просила суд визнати за нею право власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 38,0 кв.м, у зв`язку з порушенням її прав, як малолітньої, та стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на її користь різницю вартості між проданою квартирою АДРЕСА_1 та купленою квартирою АДРЕСА_2 , у загальному розмірі 1 221 260,00 грн.
Матеріалами справи підтверджено, що 18 грудня 2006 року Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради згідно з розпорядженням (наказом) від 18 грудня 2006 року № 4/898-06 на ім`я ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було видано Свідоцтво про право власності на житло, а саме квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 57,6 кв.м., яка приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», форма власності – спільна часткова (т. 1 а.с. 22).
Право власності на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано за ОСОБА_3 та малолітньою ОСОБА_1 в КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації», згідно витягу про реєстрацію права власності в реєстрі прав власності на нерухоме майно № 13895178 від 15.03.2007р., реєстраційний №9629849. 
Отже, квартира  АДРЕСА_1 була набута ОСОБА_3 та малолітньою ОСОБА_1 у приватну власність внаслідок її приватизації 18 грудня 2006 року.
Відповідно до Закону України від 11 січня 2011 року № 2913-VI «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» статтю 61 СК України доповнено частиною п`ятою такого змісту: «об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації».
Зазначена норма набула чинності з 08 лютого 2011 року, однак, була виключена на підставі Закону України від 17 травня 2012 року № 4766 «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка», який набрав чинності 12 червня 2012 року.
Водночас частину першу статті 57 СК України доповнено пунктами 4, 5 такого змісту: «4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; «5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України».
Згідно з частинами першою, другою статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання чинності відповідними актами; акт цивільного законодавства не має зворотної дії в часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.
Отже, з урахуванням наведених змін до СК України правовий режим приватизованого державного майна змінювався.
Лише у період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду визнавалось спільною сумісною власністю подружжя.
До 08 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року таке майно належало до особистої приватної власності чоловіка або дружини, який (яка) використали своє право на приватизацію відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».
Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24 березня 2020 року у справі № 367/3800/14-ц (провадження № 61-15939св19), від 07 листопада 2018 року у справі № 686/2762/15-ц (провадження № 61-40136св18), на які посилається заявник у касаційній скарзі.
Відтак, жодних підстав для того, щоб вважати квартиру  АДРЕСА_1  спільною власністю родини ОСОБА_14 судова колегія не вбачає.
Більш того, рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 14 листопада 2023 року та постановою  Дніпровського апеляційного суду від 27 лютого 2024 року по справі № 199/1719/23, які залишено без змін постановою Верховного суду від 15 січня 2025 року, яка міститься в Єдиному державному реєстрі судових рішень, встановлено, що квартира АДРЕСА_1 не є об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , як подружжя, а, згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне виключити із мотивувальної частини рішення суду посилання на те, що квартира  АДРЕСА_1 (на теперішній час – Дніпро) є об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , як подружжя та грошові кошти отримані від її продажу, відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України, вважаються об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, в зв`язку з неправильним застосуванням норм матеріального права.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з наявності факту пропуску позивачкою ОСОБА_1 строку позовної давності та ненаданням останньою належних і допустимих доказів поважності причин його пропуску.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Згідно з частиною 1 статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до вимог частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Параграф 1 глави 5 ЦПК України містить основні положення про докази, зокрема частиною 1 статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальний строк позовної давності становить три роки.
Згідно з частиною 1 статті 8 ЦПК України суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Положеннями пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на розгляд його справи судом.
Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Терміни позовної давності, що є звичайним явищем в національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконують кілька завдань, у тому числі забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (судове рішення від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Російської Федерації», пункт 570, та судове рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», пункт 51).
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.
Згідно з частинами 1 та 4 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття.
Положеннями частини 4 статті 267 ЦК України визначено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.
Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.
Враховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, необхідно дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на судовий захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.
Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).
Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.
Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE, № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).
Встановивши, що майнові права малолітньої на той момент ОСОБА_1 були порушені її батьками - відповідачами по справі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , які продавши нерухоме майно та отримавши грошові кошти від його продажу, не придбали позивачці інше нерухоме майно рівнозначне або більше за площею, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про застосування до позовних вимог ОСОБА_1 строку позовної давності, у зв`язку з тим, що його перебіг почався від дня досягнення останньою повноліття, тобто з ІНФОРМАЦІЯ_6 , а тому, звертаючись 02 травня 2024 року до суду з цим позовом, ОСОБА_1 пропустила трирічний строк звернення до суду та, у свою чергу, не надала належних і достатніх доказів того, що вона не могла довідатися про порушення свого права з грудня 2017 року.
При цьому, колегія суддів враховує і те, що у цивільних правовідносинах прийнято вважати, що власник майна, як добрий господар, який є зваженим, передбачливим і розсудливим, має знати та дбати про свою власність та зобов`язаний нести витрати на її утримання.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 22 травня 2019 року в справі №234/3341/15-ц.
Так, позивачка ОСОБА_1  зазначає, що батьки – відповідачі у справі  ОСОБА_15  та ОСОБА_2   завжди казали, що квартира  АДРЕСА_2 належить саме їй, що узгоджується із поясненнями свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які підтвердили, що відповідачі у їх присутності говорили, що квартира АДРЕСА_2 належить саме позивачці ОСОБА_1 .
Тобто, позивачка ОСОБА_1 , вважаючи себе власницею вказаної квартири, протягом тривалого часу не цікавилася належним їй майном, враховуючи презумпцію цивільного права про те, що власність зобов`язує.
Крім того, саме позивачка повинна довести поважність причин пропуску строку позовної давності та факт своєї необізнаності щодо укладення спірного договору купівлі-продажу квартири. 
При цьому особа, здійснюючи право власності на належне їй майно (особливо нерухоме), має діяти відповідально, зокрема проявляти турботу щодо цього майна, бути обізнаним про його стан, тощо. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав, не може бути підставою для визнання поважними причин пропуску строку для звернення до суду та його поновлення.
Твердження в апеляційній скарзі стосовно того, що позивачка ОСОБА_1 дійсно підписувала пояснення у справі №204/3370/21 на прохання матері, однак, їх зміст не вивчала та не знала, оскільки мала довірливі відносини з матір?ю та довіряла їй та, навіть якщо припустити, що про порушення свого права позивачка довідалася з моменту підписання пояснень, тобто 19.11.2022, то трирічна позовна давність нею не пропущена, колегією суддів не приймаються, як такі, що зводяться до помилкового, на власну користь, тлумачення порядку обчислення початку перебігу позовної давності, визначеного частиною 4 статті 261 ЦК України.
Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції в цій частині, до яких суд дійшов шляхом повного та всебічного з`ясування обставин справи. 
Рішення суду першої інстанції у наведеній частині є законним та обґрунтованим, ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому зміні чи скасуванню не підлягає.
За приписами ч.ч. 1, 2 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено, судові витрати апелянта, пов`язані з розглядом справи в суді першої та апеляційної інстанції, компенсації не підлягають.
Щодо клопотання відповідача ОСОБА_2 про постановлення окремої ухвали в порядку ст. 262 ЦПК України за кримінальним злочином по ч. 5 ст. 190 КК України, скоєним організованою группою осіб – адвокатом Антоновим Є.М, Золотарьовою С.М., Золотарьовою О.П., Шевченко Т.А. та Соломахою В.В., на протязі 2006-2024 років, визнавши потерпілим від злочину ОСОБА_2 , колегія суддів зазначає наступне.
Частиною 1 статті 262 ЦПК України передбачено, що суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу.
Відповідно до ч. 8 ст. 262 ЦПК України окрему ухвалу може бути постановлено судом першої інстанції, судами апеляційної чи касаційної інстанцій.
Згідно з ч. 10 ст. 262 ЦПК України суд вищої інстанції може постановити окрему ухвалу в разі допущення судом нижчої інстанції порушення норм матеріального або процесуального права, незалежно від того, чи є такі порушення підставою для скасування або зміни судового рішення. Такі самі повноваження має Велика Палата Верховного Суду щодо питань передачі справ на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
Окрема ухвала суду є процесуальним засобом судового впливу на виявлені під час судового розгляду грубі порушення законності, а також причини та умови, що цьому сприяли.
Правовими підставами постановлення окремої ухвали є виявлені під час розгляду справи порушення матеріального або процесуального права, встановлення причин та умов, що сприяли вчиненню таких порушень.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12.04.2018 у справі №761/32388/13-ц (провадження № 61-3251св18) зазначено, що при вирішенні питання про постановлення окремої ухвали суд має виходити з того, що мають бути виявлені порушення закону. Вирішення питання щодо постановлення окремої ухвали є дискреційними повноваженнями суду і є його правом, а не обов`язком.
Колегія суддів вважає, що правові підстави для постановлення окремої ухвали у даній справі відсутні, оскільки ОСОБА_2 не наведено обставин, які можуть бути підставою для постановлення окремої ухвали.
Керуючисьст.ст. 367, 374, 375, п. 1 ч. 1 ст. 376, ст.ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

       Апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Антонов Євген Малекович, – залишити без задоволення.
Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 13 серпня 2024 року  змінити, виключивши з його мотивувальної частинипосилання на те, що квартира  АДРЕСА_1 (на теперішній час – Дніпро) є об`єктом спільної сумісної власності родини ОСОБА_14 та грошові кошти отримані від її продажу, відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України, вважаються об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 10 вересня 2025 року.

Головуючий: 

Судді: