ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
05 листопада 2025 року
м. Київ
 
справа № 501/4300/19
провадження № 61-1295св25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
судді-доповідача - Ситнік О. М.
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,  Сердюка В. В., Фаловської І. М.      
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу   ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від19 грудня 2024 року в складі колегії суддів Заїкіна А. П., Погорєлової С. О., Таварткіладзе О. М.
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення часток на спадкове нерухоме майно, земельну ділянку та визнання права власності на них, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визначення частки у праві спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом та
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
 
У грудні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до
ОСОБА_1 про визначення часток на спадкове нерухоме майно, земельну ділянку та визнання права власності на них.
Первісний позов обґрунтований тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько сторін - ОСОБА_3 , який з 14 червня 1958 року до своєї смерті перебував у шлюбі з ОСОБА_4 .
 
Згідно з заповітом від 19 березня 2009 року батько заповів йому житловий будинок під літ. «Б» з господарськими спорудами на 
АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею
0,0324 га.
 
Зазначав, що він зі своєю родиною проживає в будинку під літ. «Б», а                       відповідач - у будинку під літ. «А» без оформлення права власності на спадкове майно, в яке крім будинків входить також і земельна ділянка площею 0,530 га. Невстановленими є й частки спадкоємців в спадковому майні, оскільки у                      2013 році померла їх мати, частка якої формально перейшла до  ОСОБА_1 .
 
З огляду на вказане просив визнати його частку у домоволодінні в розмірі 59/100 та визнати за ним, ОСОБА_2 , право власності: на будинок під                      літ. «Б» загальною площею 121,8 кв. м, земельну ділянку площею 0,0324 кв. м, гараж площею 35,2 кв. м та комору, які вказані в технічному паспорті на садибний (індивідуальний) будинок АДРЕСА_1 загальною площею 13,5 кв. м.
 
У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту реєстрації шлюбу, визнання спільної сумісної власності та визнання часток майна.
 
Зустрічний позов мотивовано тим, що в Державному реєстрі актів цивільного стану громадян наявний актовий запис про шлюб  від 14 червня 1958 року № 8, складений Виконавчим комітетом Миколаївської сільської ради Ширяївського району Одеської області, щодо ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , проте наявні відмінності в написанні прізвища батька сторін, зокрема, в Державному реєстру актів цивільного стану громадян зазначено - « ОСОБА_3 », а в паспорті та свідоцтві про смерть - « ОСОБА_3 ». До паспорта батька був внесений запис про його прізвище « ОСОБА_3 », а до паспорта матері - прізвище « ОСОБА_3 ». Під час перекладу на українську мову до Державного реєстру актів цивільного стану громадян був внесений актовий запис про шлюб від 14 червня 1958 року № 8, де прізвища батьків збігаються « ОСОБА_3 » та « ОСОБА_3 ». У зв`язку з цим позивачем заявлена вимога про встановлення факту реєстрації шлюбу.
 
Також зазначав, що під час шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було набуте домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 . У період з 1960 року до 1968 року ними був побудований будинок за вказаною адресою житловою площею 46,2 кв. м, загальною площею                                80,6 кв. м, а в подальшому впродовж 1994 року на цій земельній ділянці збудований поруч з зазначеним вище будинком інший будинок загальною площею 118,0 кв. м, житловою площею 66,1 кв. м.
 
19 березня 2009 року ОСОБА_3 складений заповіт, яким належний йому житловий будинок літ. «Б» з господарчими спорудами й будівлями                                     на АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,0324 га за цією ж адресою він заповів ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
 
26 вересня 2012 року його брат ОСОБА_2 звертався до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, проте у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом позивачу відмовлено з причин невідповідності майна, яке зазначено в заповіті, майну, яким володів померлий.
На день подання зустрічного позову право власності на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 зареєстроване за ОСОБА_3 . Це домоволодіння складається з двох будинків: літ. «А» та                        літ. «Б». Також ОСОБА_3 було безоплатно передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,053 га за цією ж адресою.
Вважав, що, оскільки поділу спільного майна подружжя між батьками сторін не відбувалось, а зазначеного в заповіті майна не існує, заповіт
від 19 березня 2009 року є нікчемним.
Також вказував, що ОСОБА_2 після смерті їхньої матері ОСОБА_4 подав заяву про відмову від прийняття спадщини на його користь, тому він є єдиним спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_4 .
Зважаючи на вищевикладене, просив:
- встановити факт реєстрації шлюбу ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;
- визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , яке складається з двох будинків: літ. «А» та літ. «Б», господарських споруд: № 1 - хвіртка, № 2 - огорожа, № 3 - цистерна,                                  І - покриття;
- визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,053 га за адресою: 
АДРЕСА_1 ;
- визначити, що частка померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 у праві спільної сумісної власності подружжя на домоволодіння за адресою:
АДРЕСА_1 , земельну ділянку площею 0,053 га за адресою: АДРЕСА_1 , становила 1/2;
- визначити, що частка померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_4 у праві спільної сумісної власності подружжя на домоволодіння за адресою:
АДРЕСА_1 , земельну ділянку площею 0,053 га за адресою: АДРЕСА_1 , становила 1/2;
- визнати право власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_3 , а саме: 1/6 частки домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 частки земельної ділянки площею 0,053 га за адресою АДРЕСА_1 ;
- визнати право власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_4 , а саме: 4/6 частки домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 ;                   4/6 частки земельної ділянки площею 0,053 га за адресою: АДРЕСА_1 .
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
27 липня 2021 року ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області первісний позов ОСОБА_2 залишено без розгляду.
20 вересня 2021 року рішенням Іллічівського міського суду Одеської області зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Встановлено факт реєстрації шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 земельну ділянку, площею 0,053 га, за адресою: АДРЕСА_1 .
Визначено, що частка померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 у праві спільної сумісної власності подружжя на вказану земельну ділянку становила 1/2 частки.
Визначено, що частка померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_4 у праві спільної сумісної власності подружжя на спірну земельну ділянку становила                      1/2 частки.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_3 , 1/6 частки земельної ділянки, площею 0,053 га, за адресою: АДРЕСА_1 .
Визнано за ОСОБА_1 право власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_4 , 4/6 частки земельної ділянки, площею 0,053 га, за адресою: АДРЕСА_1 .
В іншій частині позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у судовому засіданні сторони визнали та не оспорювали факт перебування ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 у шлюбі. Після прийняття до експлуатації домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 та оформлення права власності на нього за ОСОБА_3 , передана останньому в результаті приватизації земельна ділянка площею 0,053 га за цією ж адресою набула статус спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а
ОСОБА_1 є таким, що прийняв спадщину, тому зустрічний позов у частині визнання права власності в порядку спадкування на спірну земельну ділянку підлягає задоволенню. Проте судом враховано, що в  разі відсутні документів про відведення земельних ділянок під забудову, таке будівництво визнається самочинним, тому суд відмовляє у визнанні права власності на нього в порядку спадкування.
Апеляційним судом справа розглядалася неодноразово.
19 жовтня 2023 року  постановою Одеського апеляційного суду апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 задоволено частково.
Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 20 вересня 2021 року в частині задоволення вимог ОСОБА_1 про визнання права власності за позивачем на частину спірної земельної ділянки в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_3 та матері ОСОБА_4 та відмови в задоволенні зустрічного позову про визнання права власності за                    ОСОБА_1 на частину домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті батьків скасовано. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання права власності на частину спірних земельної ділянки та домоволодіння в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відмовлено. Рішення суду першої інстанції в частині встановлення факту реєстрації шлюбу сторонами не оскаржувалося, тому апеляційним судом не переглядалося.
01 травня 2024 року постановою Верховного Суду касаційну скаргу                       ОСОБА_1  задоволено частково. Постанову Одеського апеляційного суду від 06 листопада 2023 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Верховний Суд керувався тим, що  фактично апеляційний суд усунувся від вирішення спору в цій справі, не врахував доводи сторін, не перевірив наявні в матеріалах справи докази та не надав їм належної оцінки, обставини справи не встановлював, зробивши помилковий висновокпро неможливість розгляду зустрічного позову  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування за законом в результаті залишення без розгляду первісного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення часток на спадкове нерухоме майно, земельну ділянку та визнання права власності на них.
19 грудня 2024 року постановою Одеського апеляційного суду апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 задоволено частково.
Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 20 вересня 2021 року в частині задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку спадкування за законом на частину спірної земельної ділянки за адресою - АДРЕСА_1 , після смерті батька ОСОБА_3 і матері ОСОБА_4 та відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання права власності за
ОСОБА_1 на частину домоволодіння за адресою: 
АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_3 і матері ОСОБА_4 скасовано.
Ухвалено в цій частині нове судове рішення.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_3 та матері
ОСОБА_4 на:
- 264/600 часток домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .
- земельну ділянку площею 0,0226 га за адресою: АДРЕСА_1 .
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що на підставі свідоцтва про право особистої власності домоволодіння від 03 квітня 1995 року за життя  ОСОБА_3 належало домоволодіння за адресою:   АДРЕСА_1 , яке складалося з двох будинків, а також земельної ділянки площею 0,053 га. Вказане майно набуте померлим  ОСОБА_3 за час шлюбу з  ОСОБА_4 , тому на нього розповсюджується презумпція спільного майна подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними.Після смерті   ОСОБА_6  спадкоємцями були: дружина   ОСОБА_7 , та сини                         ОСОБА_1 , ОСОБА_2 .19 березня 2009 року ОСОБА_3 склав заповіт, яким житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,0324 га за цією ж адресою заповів  ОСОБА_2 .
Апеляційний суд вказав на відсутність підстав для визнання  заповіту недійсним, оскільки він у судовому порядку недійсним не визнаний. Надаючи тлумачення вищевказаному заповіту, суд зазначив, що ОСОБА_3 склав заповіт, яким житловий будинок літ. «Б» за адресою:   АДРЕСА_1  та земельну ділянкуплощею 0,0324 га за цією ж адресою заповів сину -  ОСОБА_2 . Зврахуванням перебування ОСОБА_3 та                        ОСОБА_4 у шлюбі після смерті  ОСОБА_3 відкрилася спадщина: за заповітом- на житловий будинок літ. «Б», що становить - 51/100 частину домоволодіння за адресою:    АДРЕСА_1 , та земельну ділянку площею - 0,0324 га; за законом - на житловий будинок літ. «А», що становить - 49/100 частин домоволодіння за дресою:                        АДРЕСА_1 , та земельну ділянку площею 0,0206 га.  ОСОБА_4 після смерті чоловіка за життя не відмовлялася від прийняття спадщини за законом тамає право на обов`язкову частку в майні за заповітом. 
Апеляційний суд зробив висновок, що ОСОБА_4 стала власником (з врахуванням успадкування обов`язкової частки та частки після смерті чоловіка) 223/600 частин домоволодіння, а саме в житловому будинку літ. «А»;                         ОСОБА_1 після смерті батька - ОСОБА_3 успадкував за законом 41/600 частину домоволодіння літ. «А»;   ОСОБА_2 після смерті батька - ОСОБА_3 успадкував за законом 41/600 частину домоволодіння літ. «А»;з врахуванням заповіту та обов`язкової частки ОСОБА_4 у спадщині               ОСОБА_2 успадкував та став власником  336/600 частин домоволодіння. 
Щодо спадкування земельної ділянки суд зазначив, що ОСОБА_4 стала власником (з урахуванням обов`язкової частки та частки після смерті чоловіка) земельної ділянки площею 0,0192 га; ОСОБА_1 після смерті батька  успадкував за законом земельну ділянку площею  0,0034 га;з урахуванням заповіту батька та обов`язкової частки ОСОБА_4 у спадщині ОСОБА_2 успадкував та став власником земельної ділянки площею 0,0304 га. 
Щодо спадкування після смерті матері - ОСОБА_4 , суд вказав, що                             29 листопада 2013 року ОСОБА_2 написав заяву про відмову від прийняття спадщини після смерті матері на користь брата - ОСОБА_1 , який за законом та став власником: 264/600 частин домоволодіння (літ. «А») та земельної ділянки площею 0,0226 га. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
27 січня 2025 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Одеського апеляційного суду                  від 19 грудня 2024 року, в якій просить її скасувати, направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що будинок під літ. «Б» на      АДРЕСА_1  не існує як окремий об`єкт нерухомості, та не належав виключно ОСОБА_3 , оскільки зведений у шлюбі. Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина на 1/2 частину будинку на    АДРЕСА_1  та земельну ділянку під ним площею 0,053 га. Кожен із спадкоємців ( ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ) успадкував по 1/6 частині цього майна. Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина на належну їй як другому з подружжя 1/2 частину будинку на    АДРЕСА_1  та земельну ділянку під ним площею 0,053 га, а також на 1/6 частку цього майна, успадковану після смерті чоловіка -                     ОСОБА_3 . Після смерті матері ОСОБА_2 відмовився від прийняття спадщини, тому частка матері перейшла до нього ( ОСОБА_8 ). 
Апеляційний суд не врахував, що в будинку під літ. «Б» на       АДРЕСА_3 частка належала ОСОБА_4 як іншому з подружжя, а також обов`язкова частка після смерті ОСОБА_3 , який не міг заповідати майно, що не належить йому одноосібно. Не виконав указівки Верховного Суду за попереднього касаційного перегляду справи. 
Суд не врахував правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року в справі № 233/2021/19, в постановах Верховного Суду від 26 червня 2019 року в справі№ 369/3186/17, від 06 травня 2020 року в справі № 758/384/17, від 16 червня 2021 року в справі № 570/997/19, від 14 липня 2021 року в справі № 200/7924/16-ц, від 22 березня 2023 року в справі № 595/731/21, від 13 вересня 2023 року в справі № 757/5305/13-ц,                        від 11 вересня 2024 року в справі № 604/946/20, щодо подібності правовідносин; щодо тлумачення заповіту; про спільність майна подружжя; про те, що заповіт визнається нікчемним в частині майна, власником якого заповідач не був, і не мав права охопити заповітом права, які йому не належать; про те, що після смерті одного з подружжя відкривається спадщина тільки на майно, яке належало спадкодавцю особисто, частка іншого з подружжя в об`єкті, що є спільним сумісним майном, не входить до складу спадщини. 
Позиція інших учасників справи
У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_2 зазначає, що він з родиною займає будинок під літ. «Б» на   АДРЕСА_1 , брав участь у його будівництві, заселився туди зі згоди батьків та отримав у спадок за заповітом. Апеляційний суд у цій справі правильно застосував норми матеріального права, адже ніхто не претендував на більшу частину спадкового майна, ніж 1/2 частка. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (батьки сторін) з 14 червня 1958 року перебували у шлюбі.
Рішенням Виконавчого комітету Іллічівської міської ради народних депутатів                     від 17 квітня 1986 року № 262 затверджено акт від 17 лютого 1986 року про закінчення будівництва будинку за адресою: АДРЕСА_1 житловою площею 46,9 кв. м, загальною площею 80,6 кв. м, та самовільно збудовані споруди за ОСОБА_3 .
Відповідно до свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок                     від 10 червня 1986 року домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 належить ОСОБА_3 .
Рішенням Виконавчого комітету Іллічівської міської ради народних депутатів       від 16 вересня 1994 року № 1133/1 встановлено, що ОСОБА_3 проживає за адресою: АДРЕСА_1 , має на праві власності житловий будинок під літ. «А». У зв`язку зі збільшенням сім`ї на присадибній ділянці був самовільно збудований ще один житловий будинок під літ. «Б». Вказаним рішенням виконавчого комітету оформлено право власності на житловий будинок літ «Б» за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок                   від 03 квітня 1995 року домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , яке складається з двох житлових будинків літ. «А» та літ. «Б», належить ОСОБА_3 .
Також судами установлено, що ОСОБА_3 була безоплатно передана у приватну власність земельна ділянка площею 0,053 га за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 311385 та рішенням Іллічівської міської ради
від 25 березня 1994 року № 132/275-ХХІ.
19 березня 2009 року ОСОБА_3 склав заповіт, яким житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,0324 га за цією ж адресою заповів ОСОБА_2 .
ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Станом на час смерті ОСОБА_3 зареєстрованими разом із ним за адресою: АДРЕСА_1 були: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 .
Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 01 серпня 2013 року в справі № 501/1306/13 встановлено факт родинних відносин між ОСОБА_2 і його батьком ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Визнано за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку АДРЕСА_1 загальною площею 0,0324 га в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 , та згідно зі схемою розподілу, що є додатком до заповіту. Визнано за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 у порядку спадкування за заповітом. 
Згідно з технічним паспортом від 18 вересня 2013 року на садибний будинок                             АДРЕСА_1 власниками є
ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .
Згідно з висновком від 15 жовтня 2013 року № 637, наданим Комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації» Чорноморської міської ради Одеської області, станом на 29 грудня 2012 року власником житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на домоволодіння від 03 квітня 1995 року є ОСОБА_3 , та на підставі рішення суду від 01 серпня 2013 року в справі № 501/1306/13-ц - ОСОБА_2 . Згідно із замовленням від 16 вересня 2013 року № 12094 проведено підрахунок частки, яка належить ОСОБА_2 і складається з житлового будинку літ. «Б», що становить 59/100 частки домоволодіння за вказаною адресою.
Рішенням апеляційного суду Одеської області від 19 травня
2014 року в справі № 501/1306/13 рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 01 серпня 2013 року скасовано в частині: визнання за                          ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку АДРЕСА_1 загальною площею 0,0324 га в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 та згідно зі схемою розподілу, що є додатком до заповіту; визнання за ОСОБА_2 права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 у порядку спадкування за заповітом. Ухвалено в цій частині нове рішення, яким відмовлено в задоволенні цих позовних вимог. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 10 лютого 2014 року            в справі № 501/6447/13 встановлено факт родинних відносин між                            ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановивши, що ОСОБА_1 є рідним сином ОСОБА_3 .
ІНФОРМАЦІЯ_6 померла мати сторін - ОСОБА_4 .
29 листопада 2013 року ОСОБА_2 написав заяву про відмову від прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_4 на користь брата ОСОБА_1 .
У подальшому ОСОБА_2 звертався до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання відмови від прийняття спадщини недійсною.
Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 25 квітня
2016 року в справі № 501/2869/14-ц, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 28 жовтня 2016 року та постановою Верховного Суду від 04 квітня 2018 року, в задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання відмови від прийняття спадщини недійсною відмовлено.
Згідно з довідкою Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Чорноморської міської ради Одеської області від 26 березня 2019 року домоволодіння складається з житлового будинку під літ. «А», площею 88,7 кв. м, житловою площею 46,9 кв. м, будинку під літ. «Б», площею
121,8 кв. м, житловою площею 83,4 кв. м, господарських будівель: літ. «И» -гараж, літ. «К» - комора, господарських споруд: № 1 -хвіртка, № 2 - огорожа,                  № 3 -цистерна, І - покриття.
22 листопада 2019 року нотаріусом Чорноморської міської державної нотаріальної контори Жмиховою О. С. відмовлено ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки будинок під літ. «Б» зазначено лише в експлікації, а фактично адреси: АДРЕСА_1 не існує та таке спадкове майно відсутнє, а земельна ділянка переходить у власність пропорційно часткам осіб у вартості будівель і споруд.
Позиція Верховного Суду
Касаційне провадження в справі відкрито з підстав, передбачених пунктом 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України.
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку. 
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційної скарги, відзиву та виснував, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 
Відповідно до статті 1216 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України спадкуванням  є  перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної  особи,  яка  померла  (спадкодавця),  до  інших  осіб (спадкоємців). 
Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).
Згідно із статтею 1218 ЦК України до  складу  спадщини  входять  усі права та обов`язки,  що належали  спадкодавцеві  на  момент  відкриття   спадщини   і   не 
припинилися внаслідок його смерті. 
Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У  разі  відсутності  заповіту,  визнання  його недійсним, 
неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями  за 
заповітом, а  також у  разі неохоплення заповітом усієї спадщини  право на спадкування  за  законом  одержують  особи,  визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. 
За статтею 1245 ЦК України частина спадщини, що не охоплена заповітом, спадкується спадкоємцями за законом на загальних підставах.  До числа цих спадкоємців входять також спадкоємці за законом, яким інша частина спадщини була передана за заповітом. 
 
Згідно із статтею 1225 ЦК України право  власності  на  земельну   ділянку  переходить до спадкоємців  на  загальних підставах,  із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить   право  власності  або  право  користування  земельною 
ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить   право  власності  або  право  користування  земельною ділянкою,  яка необхідна для  їх  обслуговування,  якщо  інший  її розмір не визначений заповітом. 
 
Відповідно до статті 1241 ЦК України малолітні,  неповнолітні,  повнолітні  непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують,  незалежно від змісту заповіту,  половину частки,  яка належала   б   кожному   з  них  у  разі  спадкування  за  законом (обов`язкова частка). Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути  зменшений судом  з   урахуванням   відносин   між   цими   спадкоємцями  та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення. 
 
Згідно з пунктом 5.5 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок) при видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом нотаріус має обов`язково з`ясувати наявність спадкоємців, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, перелік яких визначено у статті 1241 ЦК України.
 
При визначенні розміру обов`язкової частки нотаріусу слід враховувати, що частиною першою статті 1241 ЦКУкраїни встановлено, що обов`язкова частка у спадщині визначається незалежно від змісту заповіту у розмірі половини частки, яка належала б кожному із спадкоємців у разі спадкування за законом. При визначенні розміру обов`язкової частки у спадщині нотаріус враховує всіх спадкоємців за законом, які могли б бути закликані до спадкування, якби порядок спадкування не було змінено заповідачем. Нотаріус пропонує як спадкоємцю за заповітом, так і спадкоємцю, що має право на обов`язкову частку у спадщині, вказати у своїх заявах про прийняття спадщини всіх спадкоємців за законом (пункт 5.10 глави 10 Порядку).
 
Якщо спадкоємець за заповітом є одночасно і спадкоємцем за законом, частина спадкового майна, яка залишилася поза заповітом, ділиться порівну між усіма спадкоємцями за законом, у тому числі й спадкоємцем, зазначеним у заповіті (пункт 5.14 глави 10 Порядку). 
 
Відповідно до свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок                   від 03 квітня 1995 року домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , яке складається з двох житлових будинків літ. «А» та літ. «Б», належить ОСОБА_3.
 
Також ОСОБА_3 була безоплатно передана у приватну власність земельна ділянка площею 0,053 га за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 311385 та рішенням Іллічівської міської ради від 25 березня 1994 року                    № 132/275-ХХІ.
 
19 березня 2009 року ОСОБА_3 склав заповіт, яким житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,0324 га за цією ж адресою заповів ОСОБА_2 .
 
Апеляційний суд виснував про те, що з урахуванням перебування  ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у шлюбі після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина: за заповітом- на житловий будинок літ. «Б», що становить - 51/100 частину домоволодіння за адресою:      АДРЕСА_1 , та земельну ділянку площею - 0,0324 га; за законом - на житловий будинок літ. «А», що становить - 49/100 частин домоволодіння за адресою:    АДРЕСА_1 , та земельну ділянку площею 0,0206 га.
 
Верховний Суд не погоджується з наведеними висновками апеляційного суду, з огляду на таке. 
 
Відповідно до частини першої статті 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та  обов`язки, які  йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. 
 
Згідно зі статтею 1226 ЦК України  частка у праві спільної сумісної власності спадкується  на загальних підставах. Суб`єкт права  спільної  сумісної  власності  має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності  до  її визначення та виділу в натурі. 
 
Відповідно до пункту 4.21 глави 10 Порядку при оформленні спадщини як за законом, так і за заповітом нотаріус у випадках, коли із правовстановлюючого документа вбачається, що майно може бути спільною сумісною власністю подружжя, повинен з`ясувати, чи є у спадкодавця той з подружжя, який його пережив і який має право на1/2 частку в спільному майні подружжя. За наявності другого з подружжя нотаріус видає йому свідоцтво про право власності. 
 
У разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з подальшим повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна (пункт 2.1 глави 11 Порядку). 
 
Тобто один з подружжя може заповідати ту частину майна в спільній сумісній власності подружжя, що відповідає його частці, і саме на цю частину майна відкривається спадщина після смерті одного з подружжя.
 
Аналогічний висновок про те, що після смерті одного із подружжя, відкривається спадщина тільки на майно, яке належало спадкодавцю особисто, відповідно частка іншого із подружжя у об`єкті, який є спільним сумісним майно, не входить до складу спадщини, сформульовано в постановах Верховного Суду від 16 червня 2021 року в справі № 570/997/19, від 14 липня 2021 року в справі № 200/7924/16-ц, від 11 вересня 2024 року в справі № 604/946/20, на які посилається заявник у касаційній скарзі. 
 
ОСОБА_12 та   ОСОБА_13  як подружжю у рівних частинах належало домоволодіння за адресою:  АДРЕСА_1 , яке складається з двох житлових будинків літ. «А» й                       літ. «Б», та земельна ділянка площею 0,053 га за цією ж адресою. 
 
Відповідно,    ОСОБА_13  безпосередньо в будинку літ. «Б» належала                      1/100 (49/100+1/100=50/100 або 1/2) його частина як другого з подружжя та 1/12((1/2:3):2) як обов`язкова частка непрацездатної дружини. Аналогічний порядок розрахунку часток     ОСОБА_14  у спадщині після смерті чоловіка стосується й земельної ділянки під будинкомліт. «Б».
 
Апеляційний суд залишив без уваги ті обставини, що будинок літ. «Б» у складі домоволодіння за адресою:  АДРЕСА_1  та земельна ділянка під ним не належали     ОСОБА_12  одноосібно, а входять до спільного сумісного майна подружжя.
 
Заповідати  ОСОБА_3 міг 1/2 спірного майна, тому апеляційний суд помилково вважав, що будинок літ. «Б» і земельна ділянка під ним у цілому охоплені заповітом. 
 
Згідно з частиною першою статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.
 
Відповідно до частини другої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
 
Заповіт, складений ОСОБА_15 19 березня 2009 року на користь                  ОСОБА_16 , є нікчемним у частині заповідання 1/100 частини будинку літ. «Б» у складі домоволодіння за адресою:  АДРЕСА_1  та земельної ділянки під ним, оскільки заповідач не був власником цієї частки, що належить дружині -    ОСОБА_13 , і не мав права охопити заповітом права, які йому не належать, з урахуванням того, що будинок літ. «А» (49/100) не був охоплений заповітом, не увійшов до складу спадщини після смерті  ОСОБА_16  та як частка у спільному майні належав іншому подружжю. 
 
Такі ж висновки викладені в постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року в справі № 758/384/17, на яку посилається заявник у касаційній скарзі та не врахував апеляційний суд, висновуючи про відсутність підстав для визнання  заповіту недійсним.
 
Аналогічні висновки містить постанова Верховного Суду від 01 травня 2024 року в цій справі за попереднього касаційного перегляду. 
 
Вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи (частина перша статті 417 ЦПК України). 
 
Неправильне визначення апеляційним судом спадкової маси після смерті   ОСОБА_17  призвело до неправильного обрахунку частки  ОСОБА_1 у спадщині, яку він одноосібно прийняв після матері - ОСОБА_4 (з урахуванням відмови  ОСОБА_16  від прийняття спадщини). 
 
Обставини щодо охопленої заповітом частки у спадщині після смерті                 ОСОБА_17  та частиниспадкового майна, яка залишилася поза заповітом, у справі не встановлені, тому справа в частині зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку спадкування за законом на частину спірної земельної ділянки за адресою - АДРЕСА_1 , після смерті батька ОСОБА_3 і матері ОСОБА_4 та відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання права власності за ОСОБА_1 на частину домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_3 і матері                       ОСОБА_4 , підлягає передачі на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
 
Саме в таких межах апеляційний суд переглядав справу, а тому Верховний Суд не розглядає справу в іншій частині. 
 
Стосовно інших доводів касаційної скарги, необхідно зазначити таке. 
 
Заявник посилається на те, що суд не врахував правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року в справі                   № 233/2021/19, у постановах Верховного Суду від 22 березня 2023 року в справі № 595/731/21, від 13 вересня 2023 року в справі № 757/5305/13-ц, від 26 червня 2019 року в справі № 369/3186/17. 
 
Для касаційного перегляду справи з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі недостатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є подібність правовідносин у справі, в якій Верховний Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається, а судом вона (норма права) застосована без урахування такого висновку.
 
З метою оцінювання правовідносин на предмет подібності суд, насамперед, має визначити, які правовідносини є спірними, після чого застосувати змістовий критерій порівняння, а за необхідності - також суб`єктний і об`єктний критерії. З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків сторін спору) є основним, а два інші - додатковими. Суб`єктний і об`єктний критерії матимуть значення у випадках, якщо для застосування норми права, яка поширюється на спірні правовідносини, необхідним є специфічний суб`єктний склад цих правовідносин або їх специфічний об`єкт. Такий правовий висновок викладено у пунктах 96, 97 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року в справі № 233/2021/19.
 
Велика Палата Верховного Суду зазначила, що в кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід визначати з огляду на те, які правовідносини є спірними, порівнювати права та обов`язки сторін цих правовідносин відповідно до правового чи їх договірного регулювання (пункт 31) з урахуванням обставин кожної конкретної справи (пункт 32).
 
У постанові Верховного Суду від 22 березня 2023 року в справі № 595/731/21 сформульовано правовий висновок про те, що під час тлумачення змісту заповіту не допускається пошук волі заповідача, яка не знайшла відображення у тексті самого заповіту, а також не допускається внесення змін у зміст заповіту, який є особистим розпорядженням фізичної особи щодо належного їй майна, яким вона відповідно до законодавства має право розпоряджатися на момент укладення заповіту.
 
У постанові Верховного Суду від 13 вересня 2023 року в справі № 757/5305/13-ц    зазначено, що загальні способи, які застосовуватимуться під час тлумачення правочину, втілюються в трьох рівнях. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значеньслів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значень термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а такожз чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення(за безрезультативності перших двох) є врахування:                                (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практикивідносин між сторонами (якщо сторони перебували раніше в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін;                             (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що маютьістотне значення. 
 
Верховний Суд уважає безпідставними посилання заявника на наведені вище висновки Верховного Суду, адже суд розглядає справу про тлумачення заповіту за наявності таких умов: 1) зміст заповіту містить суперечності, неточності, що ускладнюють розуміння останньої волі заповідача; 2) наявність спору між спадкоємцями щодо тлумачення заповіту - спадкоємці мають різне уявлення про волевиявлення заповідача.
 
У цій справі волевиявлення заповідача є чітким, однак виходить за межі належного йому майна, що є підставою його нікчемності в частині майна дружини. Підстави для тлумачення змісту заповіту в дійсній частині відсутні. 
 
Посилаючись на висновки в постанові Верховного Суду від 26 червня 2019 року в справі№ 369/3186/17, заявник зазначає, що відповідно до частини першої статті 1245 ЦК України частина спадщини, що не охоплена заповітом, спадкується спадкоємцями за законом на загальних підставах. До числа цих спадкоємців входять також спадкоємці за законом, яким інша частина спадщини була передана за заповітом.
 
Підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови.
 
Саме лише цитування у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.
 
Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд нижчої інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.
 
Заявник посилається на норму права (частину першу статті 1245 ЦК України), а не на її застосування Верховним Судом у постанові від 26 червня 2019 року в справі  № 369/3186/17, тому це рішення Верховного Суду не є прикладом неоднакового застосування судами норм матеріального права. 
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до пунктів 2, 4 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.
 
Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані в справі докази.
 
Верховний Суд висновує, що постанова апеляційного суду підлягає скасуванню із направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції для встановлення істотних для її вирішення обставин, що входять до предмета доказування.
 
Щодо розподілу судових витрат
 
Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141, 142 ЦПК України. У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Тому розподіл судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення в справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат (висновок у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі                                       № 530/1731 /16-ц (провадження № 61-39028сво18)).
 
Отже, з урахуванням висновку щодо суті касаційної скарги розподіл судових витрат має здійснюватися тим судом, який ухвалить остаточне рішення в справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.
 
Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Постанову Одеського апеляційного суду від 19 грудня 2024 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                          О. М. Ситнік
                                                                                                                      В. М. Ігнатенко
                                                                                                                 С. О. Карпенко
                                                                                                                 В. В. Сердюк
                                                                                                                      І. М. Фаловська