ПОСТАНОВА 
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
18 вересня 2025 року
м. Київ
справа № 192/1572/22
провадження № 51-6725км23
 
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду  (далі - Суд, колегія суддів) у складі:
головуючої                                                 ОСОБА_1 ,
суддів                                                          ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання              ОСОБА_4 ,
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
захисника                                                    ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),
засудженого                                              ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції),
потерпілої                                                   ОСОБА_8 (у режимі відеоконференції),
представника потерпілої                       ОСОБА_9 (у режимі відеоконференції),
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги захисника засудженого - адвоката ОСОБА_6 , потерпілої ОСОБА_8 та її законного представника ОСОБА_9 на вирок Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 03 червня 
2024 року й ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 22 жовтня 2024 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) за № 12021041570000453, за обвинуваченням 
 
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , зареєстрованого в тому ж населеному пункті (  АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 Кримінального кодексу України (далі - КК).
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
 
1. Солонянський районний суд Дніпропетровської області вироком від 03 червня 2024  року засудив ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 286-1 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 6 місяців з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. Вирішив питання щодо процесуальних витрат і речових доказів у  кримінальному провадженні. 
 
2. За вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.
 
3. Так, 07 листопада 2021 року приблизно о 22:00 ОСОБА_7 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи технічно справним автомобілем ВАЗ-21063, н.  з.   НОМЕР_1 , не маючи права керування транспортними засобами, під час руху з увімкненим дальнім світлом фар поблизу будинку № 7 на вул. Центральній у с.  Тритузне Солонянського району Дніпропетровської області порушив вимоги п. 12.1 Правил дорожнього руху України (далі - ПДР), проявляючи крайню неувагу до дорожньої обстановки та її змін, не обрав безпечної швидкості руху, утратив контроль над керуванням автомобілем, виїхав на праве узбіччя з подальшим з`їздом у кювет, де  допустив наїзд на дерево. Унаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) пасажир указаного автомобіля - неповнолітня ОСОБА_8 ,  ІНФОРМАЦІЯ_2 , отримала тілесні ушкодження у вигляді перелому тіла плечової кістки, закритого уламкового перелому середньої третини правої плечової кістки зі зміщенням, які належать до середнього ступеня тяжкості. 
 
4. Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 22 жовтня 2024 року залишив вирок місцевого суду без змін.
 
Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
5. Захисник засудженого - адвокат ОСОБА_10 у касаційній скарзі, посилаючись на істотне порушення кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність (застосування закону, який не підлягав застосуванню), просить скасувати вирок Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 03 червня 2024 року й ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 22 жовтня 2024 року щодо ОСОБА_7 та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Стверджує, що суд першої інстанції не дотримався завдань і загальних засад кримінального провадження, побудував свій вирок на припущеннях і тих обставинах, які викладено в обвинувальному акті, проте які не відповідають фактичним обставинам справи, й обґрунтував його недопустимими доказами. Уважає, що суд першої інстанції усупереч вимогам статей 91, 370, ч. 3 ст.  373, ст. 374 КПК неналежно оцінив докази, витлумачивши їх на користь сторони обвинувачення, і не надав жодної оцінки доказам сторони захисту, чим порушив принципи змагальності, презумпції невинуватості, законності та забезпечення доведеності вини поза розумним сумнівом. Адвокат указує на те, що суд визнав ОСОБА_7 винуватим у неіснуючому кримінальному провадженні, оскільки в ЄРДР було внесено відомості про вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.  286 КК, а не ч. 1 ст. 286-1 КК. До того ж в основу вироку, на думку заявника, суд поклав недопустимі докази на підтвердження того, що ОСОБА_7 керував технічно справним автомобілем, перебував у стані алкогольного сп`яніння і порушив ПДР.
 
6. На підтвердження своїх аргументів скаржник називає причиною ДТП не дії водія, а  мокре та пошкоджене дорожнє покриття, про що повідомляли свідки, показання яких суд не взяв до уваги. Висновок про технічну справність автомобіля є неповним, адже предметом дослідження була лише рульова система, а стану гальмівної системи досліджено не було, крім того, в основу цього висновку покладено дані протоколу огляду транспортного засобу, проведеного без згоди власника, а саму експертизу було проведено з порушенням права на захист - за відсутністю учасників процесу. Наголошує, що сторона захисту зверталася до суду з клопотанням про допит експерта автотехнічної експертизи, у задоволенні якого суд незаконно відмовив. Медичні документи, якими суд обґрунтував висновок про перебування ОСОБА_7 в стані алкогольного сп`яніння, не відповідають стандарту нормативної документації МОЗ, а їх видача не пацієнту чи його законному представнику, а іншій особі, без надання тимчасового доступу є порушенням медичної таємниці та права на приватне життя. Крім того, стан сп`яніння ОСОБА_7 було встановлено без дотримання процедури, передбаченої Інструкцією про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженою спільним наказом МВС та МОЗ України від 09 листопада 2015 року № 1452/735. Зауважує, що потерпіла та свідки заперечували перебування обвинуваченого в стані алкогольного сп`яніння, висновок судово-медичної експертизи, на який послався суд у  вироку, також не містить таких даних.
 
7. Заявник звертає увагу на те, що суд апеляційної інстанції, розглядаючи справу за його апеляційною скаргою, у якій було вказано, що вирок ґрунтується на припущеннях і недопустимих доказах, усупереч вимогам статей 404, 419 КПК повторно не дослідив і не проаналізував доказів, досліджених місцевим судом не повністю та з порушеннями, не надав їм власної оцінки й не мотивував належним чином свого рішення щодо законності вироку. Зокрема, на думку адвоката, апеляційний суд зобов`язаний був перевірити законність ухвали місцевого суду від 01 серпня 2023 року про відмову в затвердженні угоди про примирення потерпілої сторони з обвинуваченим, але не зробив цього.
 
8. Потерпіла ОСОБА_8 та її законний представник ОСОБА_9 у касаційній скарзі просять скасувати вирок Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 03 червня 2024 року й ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 22 жовтня 2024  року, а кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 закрити. Висловлюючи власну версію обставин події, наголошують на тому, що обвинувачений був тверезий, не порушував ПДР і ДТП сталася не з його вини, а через складні погодні умови та слизьке дорожнє покриття. На думку заявників, судове слідство було проведено однобічно, неповно та упереджено, з обвинувальним ухилом, в основу вироку суд першої інстанції поклав недопустимі докази: складені й отримані з порушенням норм КПК медичні документи, експертні висновки та неправдиві показання свідків. При цьому наголошують, що призначене ОСОБА_7 покарання, з урахуванням його молодого віку, позитивних характеристик, щирого каяття, відшкодування заподіяної шкоди та відсутності попередніх судимостей, є не лише несправедливим, а надмірно жорстоким. Також звертають увагу на відсутність перешкод для затвердження судом угоди про примирення обвинуваченого з потерпілою, чого не було зроблено попри вимоги закону.
 
9. Прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_11 подав заперечення на касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 .
 
Позиції інших учасників судового провадження
 
10. Захисник ОСОБА_10 і засуджений ОСОБА_7 підтримали свою касаційну скаргу, просили задовольнити її, скасувавши судові рішення стосовно ОСОБА_7 та призначивши новий розгляд у суді першої інстанції. 
 
11. Потерпіла ОСОБА_8 та її законний представник ОСОБА_9 підтримали свою касаційну скаргу, просили задовольнити її, скасувати судові рішення та закрити кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 . 
 
12. Прокурор ОСОБА_5 вважав касаційні скарги захисника  ОСОБА_6 , потерпілої ОСОБА_8 та її законного представника ОСОБА_9 необґрунтованими, просив залишити їх без задоволення, а вирок Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 03 червня 2024 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 22 жовтня 2024 рокустосовно ОСОБА_7 - без зміни. 
 
13. Іншим учасникам судового провадження було належним чином повідомлено про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися.
 
Мотиви Суду
14. Заслухавши доповідача та виступи учасників судового провадження, перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів уважає, що ця скарга не підлягає задоволенню. 
15. Згідно з вимогами ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та  процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, яких не  було встановлено в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
16. Відповідно до частин 1, 2 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 КПК. Можливості скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій через невідповідність їх висновків фактичним обставинам кримінального провадження ст. 411 КПК чинним кримінальним процесуальним законом не передбачено.
17. Стаття 412 КПК визначає істотними такі порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
18. За правилами ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, у якому наведені належні йдостатні мотиви та підстави його ухвалення. 
19. З урахуванням зазначених вище вимог закону, вирішуючи питання щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судових рішень, Суд керується установленими фактичними обставинами, викладеними в цих судових рішеннях. 
20. У касаційних скаргах захисник, потерпіла, її законний представник, крім іншого, посилаються на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просять дати доказам іншу оцінку, ніж та, яку дали суди попередніх інстанцій, тоді як перевірка цих обставин до повноважень касаційного суду згідно із законом не належить.
21. У кримінальному провадженні встановлено, що 07 листопада 2021 року ОСОБА_7 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи технічно справним автомобілем, усупереч вимогам п. 12.1 ПДР проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, не обрав безпечної швидкості руху, утратив контроль над керуванням автомобіля, виїхав на праве узбіччя з подальшим з`їздом у кювет, де допустив наїзд на дерево, унаслідок чого неповнолітня пасажирка його автомобіля  ОСОБА_8 отримала середньої тяжкості тілесні ушкодження.
22. Такий висновок, з яким правильно погодилася й апеляційна інстанція, суд обґрунтував належними, допустимими та достовірними доказами, які було розглянуто в судовому засіданні й оцінено в їх сукупності з точки зору достатності та взаємозв`язку відповідно до вимог ст. 94 КПК.  
23. Так, визнаючи ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК, суд послався у вироку на показанняв судовому засіданні неповнолітньої потерпілої ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які зводилися до того, що в день події на ділянці дороги, де сталася ДТП, не було дощу, дорожнє покриття було чистим і сухим, а ями - відсутні, про що також зазначено в протоколі. 
24. Суд обґрунтовано визнав згадані показання потерпілої та свідків достовірними, оскільки їх було підтверджено сукупністю інших доказів у справі: даними протоколу огляду місця ДТП і схемою до нього від 07 листопада 2021 року; даними висновку судово-медичної експертизи від 17 лютого 2022 року № 25Е про виявлення у потерпілої ОСОБА_8 перелому тіла плечової кістки, закритого уламкового перелому середньої третини правої плечової кістки зі зміщенням, що належить до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я; даними висновку експерта від 18 лютого 2022 року № СЕ-19/104-22/4219-ІТ про те, що невідповідність дій водія автомобіля ВАЗ-21063 - обвинуваченого ОСОБА_7 вимогам п. 12.1 ПДР перебуває в причинному зв`язку з виникненням ДТП, адже в нього не було жодних перешкод технічного характеру, що не дозволили б виконати зазначені вимоги правил; даними висновку експерта від 11 серпня 2022 року                                                     № СЕ-19/104-22/20713-ІТ, згідно з яким на момент огляду рульове керування автомобіля ВАЗ-21063, н. з. НОМЕР_1 , було в працездатному стані, ходових випробувань автомобіля не було проведено з причини його розкомплектованості самим водієм ОСОБА_7 ; даними довідки КП «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім. І. І. Мечникова» Департаменту охорони здоров`я облдержадміністрації Міністерства охорони здоров`я України від 24 листопада 2021 року № 976, відповідно до якого ОСОБА_7 поступив в приймально-діагностичне відділення 07 листопада 2021  року в стані алкогольного сп`яніння (кількісний показник алкоголю в крові дорівнював 2,583 проміле).
25. Зазначені докази в сукупності вказують на наявність у діях  ОСОБА_7 ознак складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК. 
26. Доводи, наведені в касаційній скарзі захисника, про те, що суд першої інстанції всупереч вимогам закону взяв до уваги неналежно оформлену та отриману в  незаконний спосіб довідку КП «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім.  І.  І.  Мечникова» Департаменту охорони здоров`я облдержадміністрації Міністерства охорони здоров`я України від 24 листопада 2021 року № 976, яка не може свідчити про стан сп`яніння водія, не було підтверджено.
27. Зокрема, Верховний Суд у постанові від 11 лютого 2020 року в справі №  643/20474/15к(провадження № 51-8622км18) наголосив, що норми кримінального процесуального законодавства не передбачають необхідності доведення факту перебування особи в стані алкогольного сп`яніння якимось певним видом доказів. Зазначені обставини підлягають доказуванню таоцінці, з огляду на положення статей 84, 92, 94 КПК.
28. Тому доводи касаційної скарги захисника про те, що факт перебування підзахисного встані алкогольного сп`яніння повинен підтверджуватися виключно на підставі висновків відповідного експерта, або іншими документами, які матеріали кримінального провадження не містять, не ґрунтуються на вимогах процесуального закону.
29. Також колегія суддів не може погодитися з доводами скарги адвоката щодо недопустимості як доказу вказаної вище довідки № 976 через відсутність ухвали слідчого судді про здійснення тимчасового доступу до речей і документів, оскільки ця довідка не є медичною документацією, що містить лікарську таємницю, і її отримання не потребує спеціального дозволу.
30. Факт перебування ОСОБА_7 в стані алкогольного сп`яніння під час скоєння ДТП підтверджується дослідженими судом письмовими доказами, які є належними, допустимими та містять дані про те, що 07 листопада 2021 року ОСОБА_7 поступив у  приймально-діагностичне відділення КП «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім. І. І. Мечникова» у стані алкогольного сп`яніння, а також про те, що забір крові в обвинуваченого було зроблено 07 листопада 2021 року о 23:55, за результатом дослідження кількісний показник алкоголю в його крові дорівнював 2,583 проміле, а під час огляду ОСОБА_7 в позі Ромберга не тримався на ногах, а падав (т. 2, а. с. 121-128).
31. Також є неспроможними доводи сторони захисту про недопустимість як доказу висновку експертизи обставин ДТП через призначення та проведення її без участі сторони захисту.
32. У зв`язку із цим Суд уважає за потрібне нагадати правову позицію Верховного Суду щодо критеріїв, за наявності яких виникає необхідність визнання доказів недопустимими в розумінні ст. 87 КПК.
33. Так, за висновком Великої Палати Верховного Суду в постанові від 31 серпня                 2022 року (справа №  756/10060/17, провадження №  13-3кс22), імперативною законодавчою забороною використовувати результати процесуальних дій як докази охоплюються випадки, коли недотримання процедури їх проведення призвело до порушення конвенційних та/або конституційних прав і свобод людини - заборони катування та нелюдського поводження (ст. 3 Конвенції про захист прав людини і  основоположних свобод (далі - Конвенція), ч. 1 ст. 28 Конституції України), прав підозрюваного, обвинуваченого на захист, у тому числі професійну правничу допомогу (п. «с» ч. 3 ст. 6 Конвенції, ст. 59 Конституції України), на участь у допиті свідків (п. «d» ч. 3 ст. 6 Конвенції), права людини на повагу до свого приватного життя, недоторканність житла (ст. 8 Конвенції), на відмову давати показання щодо себе, членів своєї сім`ї та близьких родичів (ч. 1 ст. 63 Конституції України). Отже, у кожному із зазначених випадків простежується чіткий зв`язок правил допустимості доказів з фундаментальними правами тасвободами людини, гарантованими Конвенцією та/або Конституцією України. З огляду на це суд, вирішуючи питання про вплив порушень порядку проведення процесуальних дій на доказове значення отриманих у їх результаті відомостей, повинен насамперед з`ясувати вплив цих порушень на ті чи інші конвенційні або конституційні права людини, зокрема встановити, наскільки процедурні недоліки «зруйнували» або звузили ці права або ж обмежили особу в можливостях їх ефективного використання.
34. Суд не має підстав уважати, що призначення експертизи до повідомлення    ОСОБА_14 про підозру та доручення її проведення відомчій установі МВС було здійснено з порушенням конвенційних або конституційних прав обвинуваченого, а також сумніватися в безсторонності та неупередженості експерта. 
35. Сторона захистувсупереч положенням частин 1-3 ст. 22 КПК, згідно з якими кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання сторонами їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, установленими цим Кодексом, і вони мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а  також на реалізацію інших процесуальних прав, не спромоглася залучити до кримінального провадження іншого експерта й жодних клопотань щодо цього не заявляла.
36. Доводи касаційних скарг про те, що суд апеляційної інстанції ухвалив рішення, порушуючи засади статей 370, 419 КПК і не відповів на всі апеляційні вимоги сторін, є хибними. Як видно з матеріалів провадження, суд апеляційної інстанції, постановляючи ухвалу стосовно ОСОБА_7 , дотримався вказаних вимог кримінального процесуального закону.
37. Здійснюючи перегляд кримінального провадження за апеляційними скаргами потерпілої та її представника, які просили скасувати вирок і закрити кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 , оскільки не мали жодних претензій до обвинуваченого й наполягали на затвердженні з ним угоди про примирення, та апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_6 , у якій йшлося про однобічність, неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам справи, істотне порушення судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону, покладення ним в основу рішення недопустимих доказів і містилося прохання про скасування вироку та закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_7 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК за відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК, суд апеляційної інстанції проаналізував установлені судом першої інстанції фактичні обставини й зазначив, що місцевий суд, дослідивши, перевіривши та проаналізувавши в судовому засіданні всі докази в сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості засудженого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.
38. До того ж апеляційний суд у цілому виконав вимоги ст. 419 КПК щодо змісту ухвали, зазначивши в її мотивувальній частині, крім іншого, мотиви, з яких виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався, залишаючи вирок без змін. 
39. Зокрема, спростовуючи доводи апелянтів про те, що для встановлення факту перебування ОСОБА_7 у стані алкогольного сп`яніння необхідно було діяти з дотриманням процедури, передбаченої Інструкцією про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженою спільним наказом МВС і МОЗ України від 09 листопада 2015  року № 1452/735, колегія суддів апеляційного суду слушно зазначила, що положення цього нормативного акта не регулюють ані питання кримінально-процесуального доказування, ані порядок та процедуру надання екстреної медичної допомоги особі, постраждалій у ДТП.
 
40. Визнаючи неспроможним твердження захисника про необхідність визнання всіх доказів, зібраних після перекваліфікації діяння на ст. 286-1 КК без внесення до ЄРДР відомостей про це кримінальне правопорушення, апеляційний суд правильно зауважив, що на етапі досудового розслідування встановлення правової кваліфікації розслідуваного кримінального правопорушення належить до виключної компетенції сторони обвинувачення, яка визначає її на власний розсуд. Під час первинного внесення відомостей до ЄРДР слідчий та прокурор не мають повної інформації про вчинене діяння, а отже його первинна кваліфікація може бути як правильною і вичерпною, так і навпаки. Надалі в разі встановлення в межах досудового розслідування нових відомостей, які мають значення, кваліфікацію розслідуваного злочину може бути змінено, що не суперечить процесуальному закону, не потребує внесення до ЄРДР відомостей про нове кримінальне провадження та подальшого розслідування в його межах того самого діяння з іншою правовою кваліфікацією. Разом з тим якщо особу вже було повідомлено про підозру за первинною кваліфікацією, то відповідно до ст. 279 КПК сторона обвинувачення має повідомити особі про нову підозру або змінити раніше повідомлену підозру в порядку, визначеному для первинного повідомлення про підозру. Отже, процесуальний закон прямо передбачає можливість зміни правової кваліфікації розслідуваного кримінального правопорушення на етапі досудового розслідування.
 
41. Апеляційний суд звернув увагу на те, що 31 жовтня 2022 року у кримінальному провадженні № 12022041570000453 було здійснено зміну правової кваліфікації розслідуваного діяння на ч. 1 ст. 286-1 КК, після чого о 16:00 того ж дня ОСОБА_7 було вперше повідомлено про підозру вже з уточненою кваліфікацією, тому колегія суддів не бачила в цій частині порушення вимог кримінального процесуального закону.
 
42. Також суд апеляційної інстанції належним чином перевірив доводи апеляційних скарг про неправдивість висновку експерта щодо порушення ОСОБА_7 ПДР, адже він суперечить показанням свідків про те, що на час пригоди йшов невеликий дощ, дорожнє покриття було мокрим і це стало причиною аварії. 
 
43. Зокрема, цей суд зазначив, що доводи про неврахування експертом дійсного стану дорожнього покриття на час настання ДТП у цілому не мають істотного значення для справи, оскільки висновком судової експертизи за експертною спеціальністю 10.1 (дослідження обставин і механізму дорожньо-транспортних пригод) від 18лютого 2022 року № СЕ-19/104-22/4219-ІТ (т. 1, а. с. 47, 48), який покладено в основу оскаржуваного вироку, встановлено, що в дорожній обстановці, яка склалася, водій  ОСОБА_7 повинен був діяти згідно з вимогами п. 12.1 ПДР, а саме здійснювати рух з такою швидкістю, за якої він мав би можливість постійно контролювати рух автомобіля і безпечно керувати ним. Технічна можливість уникнути ДТП для   ОСОБА_7 визначалася виключно виконанням ним указаних вимог ПДР, і в нього для цього не було будь-яких перешкод технічного характеру. Оскільки в дорожній обстановці, що склалася,  ОСОБА_7 обрав швидкість руху, за якої втратив контроль над керуванням транспортним засобом, унаслідок чого допустив наїзд на нерухому перешкоду, то його дії не відповідали вимогам п. 12.1 ПДР, що з технічної точки зору має причинний зв`язок із цією ДТП. Таким чином, навіть якщо припустити, що дійсно дорожнє покриття на час ДТП було мокрим через невеликий дощ, то ця обставина не спростовує правильності вказаного експертного висновку та вироку суду, який ним обґрунтований, оскільки погодні умови та стан дорожнього покриття є частиною факторів, які водій ОСОБА_7 відповідно до п. 12.1 ПДР повинен був ураховувати, обираючи безпечну швидкість руху.
44. Переконливих аргументів, які б ставили під сумнів наведені висновки апеляційного суду, касаційні скарги не містять.
45. Що стосується доводів захисника про те, що суд апеляційної інстанції повторно не дослідив доказів, вони також не є обґрунтованими.  
 
46. У контексті положень ч. 3 ст. 404 КПК при апеляційному перегляді в суду не виникає обов`язку досліджувати всю сукупність доказів з дотриманням засади безпосередності, якщо він по-новому (інакше) не тлумачить доказів, оцінених у суді першої інстанції. У ч. 2 ст. 23 КПК зазначено, що не можуть бути визнані доказами відомості, які містяться в показаннях, речах і документах, що не були предметом безпосереднього дослідження суду. Але в разі коли суд першої інстанції дослідив усі можливі докази з дотриманням засади безпосередності, то суду апеляційної інстанції, якщо він погодився з ними, немає потреби знову досліджувати ці ж докази в тому ж порядку, як це було зроблено в місцевому суді. 
 
47. Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції щодо допустимості, належності й достатності доказів, які були предметом ретельного дослідження, тож повторне дослідження вже встановлених обставин не було потрібно, а захисник не  довів протилежного.
 
48. Посилання скаржників на безпідставну відмову апеляційного суду переглянути ухвалу Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 01 серпня 2023  року є хибним, оскільки зазначене рішення не було предметом апеляційного розгляду й набрало законної сили понад рік до розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_7 цим судом.
 
49. Покарання ОСОБА_7 суд призначив відповідно до вимог статей 50, 65  КК, урахувавши дані про особу засудженого, який раніше не судимий, на обліках у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, відсутність обставин, які пом`якшують і  обтяжують покарання, а також те, що він учинив нетяжкий злочин. Саме таке покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 6 місяців суд визнав достатнім і необхідним для виправлення винуватого та попередження вчинення нових злочинів ним та іншими особами.
 
50. ВерховнийСуд не має підстав уважати, що суди попередніх інстанцій допустили порушення вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли перешкодити ухваленню законних та обґрунтованих рішень.
 
51. З огляду на викладене касаційні скарги захисника засудженого - адвоката ОСОБА_6 , потерпілої ОСОБА_8 та її законного представника ОСОБА_9 не підлягають задоволенню. Судові рішення щодо ОСОБА_7 належить залишити без зміни.
 
Тому, керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
 
ухвалив:
 
Вирок Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 03 червня 
2024 року й ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 22 жовтня 2024 року стосовно ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційні скарги захисника засудженого - адвоката ОСОБА_6 , потерпілої ОСОБА_8 та її законного представника ОСОБА_9 - без задоволення.
 
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:

 
ОСОБА_1                              ОСОБА_2                            ОСОБА_3