ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
08 жовтня 2025 року
м. Київ
справа № 756/7275/23
провадження № 51-2532км25
 
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                           ОСОБА_1 ,
суддів                                                                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання                           ОСОБА_4 ,
прокурора                                                                ОСОБА_5 ,
засудженого                                                           ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),
захисника                                                                ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції),
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора на ухвалу Київського апеляційного суду від 15 квітня 2025 року щодо
ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченогоч. 2 ст. 307 Кримінального кодексу України (далі - КК), та
                                                             ОСОБА_8 , 
ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, уродженцяс. Гребінка Полтавської області, жителя АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченогоч. 2 ст. 307 КК.
Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Оболонського районного суду м. Києва від 27 лютого 2024 року ОСОБА_6 визнано винуватим та засуджено за ч. 2 ст. 307 КК та призначено йому покарання із застосуванням статті 69 цього Кодексу у виді позбавлення волі на строк 5 років з конфіскацією майна. На підставі ст. 75 КК  ОСОБА_6 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням на строк 3 роки та покладено на нього обов`язки, передбачені ст. 76 цього Кодексу.
Цим же вироком ОСОБА_8 визнано винуватим та засуджено за ч. 2 ст. 307 КК та призначено йому покарання із застосуванням статті 69 цього Кодексу у виді позбавлення волі на строк 5 років з конфіскацією майна. На підставі ст. 75 КК ОСОБА_8 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням на строк 3 роки та покладено на нього обов`язки, передбачені ст. 76 цього Кодексу.
Вирішено питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження та речових доказів та процесуальних витрат у провадженні.
Вказаний вирок ухвалено із застосуванням положень ч. 3 ст. 349 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), яким у тому числі вирішено питання щодо речових доказів.
За вироком районного суду, у невстановлений день, час та місці у ОСОБА_8 виник злочинний умисел, спрямований на незаконне придбання та зберігання психотропної речовини з метою збуту, за попередньою змовою групою осіб.
Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_8 в інтернет мережі через додаток «Телеграм» знайшов оголошення про підробіток, а саме розповсюдження психотропної речовини шляхом «закладок» на території міста Києва.
В подальшому ОСОБА_8 у невстановлений досудовим розслідуванням день, час та місці через додаток «Телеграм» замовив психотропну речовину з метою збуту та отримав інформацію про місце її знаходження.
11 березня 2023 року у невстановлений досудовим розслідуванням час ОСОБА_8 в місті Вишневому (точної адреси не встановлено) забрав залишений йому пакунок із кристалоподібною речовиною білого кольору, яка була упакована однаковим чином в 20 згортків з клейкої стрічки жовтого кольору, тим самим придбав та почав зберігати при собі психотропну речовину з метою збуту.
Продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, спрямований на незаконне придбання та зберігання психотропної речовини з метою збуту, ОСОБА_8 , зберігаючи при собі 20 згортків клейкої стрічки жовтого кольору, в середині яких знаходилася кристалоподібна речовина білого кольору 12 березня 2023 року близько 17:00, перебуваючи за адресою: вул. Університетська, 1-Г, м. Ірпінь Київської обл., зустрівся із своїм знайомим ОСОБА_6 та повідомив йому, що має при собі психотропну речовину та має намір збувати її шляхом «закладок». Після цього ОСОБА_8 повідомив ОСОБА_6 про те, що він зараз прямує до лісосмуги, яка знаходиться неподалік від перетину вулиць Газопровідна та Велика Кільцева дорога в місті Києві, де буде робити «закладки», а саме розкладати в різних місцях згортки із психотропною речовиною та запропонував йому за грошову винагороду спільно розкладати дані згортки, тим самим підговорив останнього до спільного вчинення кримінального правопорушення. В свою чергу ОСОБА_6 погодився на пропозицію ОСОБА_8 щодо спільного вчинення кримінального правопорушення.
12 березня 2023 року близько 17:30 ОСОБА_6 спільно з ОСОБА_8 приїхали на «Площу Шевченка» в місті Києві та попрямували до лісосмуги, яка знаходиться неподалік Великої Кільцевої дороги. Зайшовши до лісосмуги, ОСОБА_6 та ОСОБА_8 пішли в напрямку села Пуща Водиця і по шляху слідування в різних місцях прикопували в землі по одному згортку клейкої стрічки жовтого кольору із кристалоподібною речовиною білого кольору всередині та робили відповідні фотознімки на власні мобільні телефони із визначенням «геолокації».
Так, ОСОБА_6 спільно з ОСОБА_8 12 березня 2023 року у невстановлений у ході досудового розслідування час перебували в лісосмузі, яка знаходиться неподалік від перетину вулиць Газопровідна та Велика Кільцева дорога в місті Києві, де під деревами, під земляним покривом залишили з метою збуту «закладки», а саме згортки клейкої стрічки жовтого кольору із кристалоподібною речовиною білого кольору в середині, яка є особливо небезпечною психотропною речовиною, обіг якої заборонено - PVP (1-феніл-2-піролідин-1-іл-пентан-1-он) для подальшого отримання вказаних згортків потенційними покупцями.
Цього ж дня близько 18:16 ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , зробивши в лісосмузі 19 «закладок», а саме згортків з клейкої стрічки жовтого кольору, в середині яких знаходилася кристалоподібна речовина білого кольору, вийшли на проїжджу частину, де їх було затримано працівниками патрульної поліції.
Під час затримання в порядку ст. 208 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) у ОСОБА_8 під час проведення особистого обшуку було виявлено та вилучено згорток клейкої стрічки жовтого кольору, в середині якого знаходився поліетиленовий пакет із кристалоподібною речовиною білого кольору. Встановлено, що в наданій на дослідження кристалоподібній речовині білого кольору виявлено особливо небезпечну психотропну речовину, обіг якої заборонено - PVP (1-феніл-2-піролідин-1-іл-пентан-1-он), загальною масою 0,165 г.
У подальшому 13 березня 2023 року під час проведення огляду місця події у лісосмузі зазначеній вище, працівниками поліції вилучено згортки клейкої стрічки жовтого кольору із кристалоподібною речовиною білого кольору в середині, яка є особливо небезпечною психотропною речовиною, обіг якої заборонено - PVP (1-феніл-2-піролідин-1-іл-пентан-1-он), масами PVP (1-феніл-2-піролідин-1-іл-пентан-1-он), що складала: 0,198 г; 0,189 г; 0,196 г; 0,160 г; 0,203 г; 0,179 г; 0,163 г; 0,210 г; 0,204 г; 0,178 г; 0,178 г; 0,163 г; 0,168 г; 0,209 г; 0,161 г.
Київський апеляційний суд ухвалою від 15 квітня 2025 року змінив вирок районного суду та виключив з резолютивної частини рішення вказівку про призначення обвинуваченим  ОСОБА_6 та ОСОБА_8  за ч. 2 ст. 307 КК додаткового покарання у виді конфіскації майна. В решті вирок районного суду залишив без змін.
Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У поданій касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність (застосування статей 69, 75 КК), що призвело до невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та особам засуджених внаслідок м`якості просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_8 у цьому суді.
Аргументуючи свої доводи, зазначає, що суд апеляційної інстанції не перевірив того факту, що районний суд взяв за основу одні і ті ж самі обставини при одночасному застосуванні до ОСОБА_6 та ОСОБА_8 положень статей 69 та 75 КК, що не відповідає судовій практиці Верховного Суду.
Наполягає, що поза увагою суду залишився той факт, що засуджені вчинили тяжкий злочин з корисливих мотивів з метою отримання заробітку через розповсюдження та збут особливо небезпечної психотропної речовини (у кількості 19 «закладок»).
За таких обставин, як уважає прокурор, апеляційний суд належним чином не перевірив доводів викладених у апеляційній скарзі сторони обвинувачення, свого рішення не мотивував, що призвело до постановлення ухвали, яка не відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Позиції учасників судового провадження

У поданому письмовому запереченні на касаційну скаргу прокурора, адвокат ОСОБА_7 , яка діє в інтересах засудженого ОСОБА_6 , обґрунтовуючи свою позицію, просила касаційну скаргу сторони обвинувачення залишити без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін. 
У судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 підтримала касаційну скаргу сторони обвинувачення та просила її задовольнити, засуджений ОСОБА_6 та його захисниця ОСОБА_7 заперечили проти задоволення касаційної скарги прокурора, оскаржувану ухвалу просили залишити без зміни.
Мотиви Суду

Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
Висновки суду про доведеність винуватості  ОСОБА_6 і ОСОБА_8 та кваліфікація їх дій (кожного окремо) за ч. 2 ст. 307 КК у касаційному порядку стороною обвинувачення не оскаржуються.
За змістом касаційної скарги, незаконність ухвали суду апеляційної інстанції прокурор убачає в істотному порушенні вимог кримінального процесуального закону, неправильному застосуванні закону України про кримінальну відповідальність (статей 69, 75 КК), що призвело до невідповідності призначеного покарання ОСОБА_6 і ОСОБА_8 тяжкості вчиненого кримінального правопорушенню та особам засуджених внаслідок м`якості.
Однак зазначені доводи Суд уважає такими, що не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження та вимогах кримінального й кримінального процесуального законів, оскільки ці доводи стосуються питання про дотримання судом визначених законом вимог щодо призначення покарання, які пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Відповідно до вимог статей 50, 65 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених. При його призначенні суд повинен ураховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Згідно з принципами співмірності та індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.
Виходячи з указаної мети й вищезазначених принципів, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
За змістом ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.
Відповідно до ст. 69 КК за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.
 
Відповідно до ст. 75 КК, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.
Повноваження суду (його права та обов`язки), надані державою, щодо обрання між альтернативними видами покарань у встановлених законом випадках та інтелектуально-вольова владна діяльність суду з вирішення спірних правових питань, враховуючи цілі та принципи права, загальні засади судочинства, конкретні обставини справи, дані про особу винного, справедливість обраного покарання тощо, визначають поняття «судова дискреція» (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві.
Дискреційні повноваження суду повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.
Як убачається з оскаржуваного судового рішення, апеляційний суд указаних вимог дотримався.
За наслідками апеляційного розгляду, суд апеляційної інстанції не встановив, що місцевий суд допустив порушення вимог закону України про кримінальну відповідальність при призначенні ОСОБА_6 та ОСОБА_8 покарання за ч. 2 ст. 307 КК із застосуванням ст. 69 цього Кодексу, погодився з висновками суду попередньої інстанції щодо обрання виду, розміру покарання, а також застосування інституту звільнення від відбуття покарання, та зазначив мотиви прийнятого рішення.
Як убачається зі змісту вироку, суд першої інстанції: - призначаючи ОСОБА_6 покарання, врахував характер, ступінь суспільної небезпеки вчиненого злочину, тяжкість скоєного правопорушення, дані, що характеризують особу підсудного, який визнав свою провину в повному обсязі, раніше не судимий, працевлаштований, за місцем проживання негативної інформації не надано, за місцем роботи характеризується позитивно; одружений; на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває; обставини, що пом`якшують його покарання (щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, наявність на утриманні малолітньої дитини 2023 року народження), відсутність обставин, що його обтяжує; - призначаючи ОСОБА_8 покарання, врахував характер, ступінь суспільної небезпеки вчиненого злочину, тяжкість скоєного правопорушення, дані, що характеризують особу підсудного, який визнав свою провину в повному обсязі, раніше не судимий, за місцем проживання негативної інформації не надано, за місцем роботи характеризується позитивно; на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває; має ІІІ групу інвалідності з дитинства; обставини, що пом`якшують його покарання (щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, перерахування застави на потреби ЗСУ), відсутність обставин, що його обтяжує.
Зважаючи на викладене всукупності, районний суд призначив   ОСОБА_6 та ОСОБА_8 покарання із застосуванням ст. 69 КК (нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією ч. 2 ст. 307 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років з конфіскацією майна), з огляду на наявність кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, зокрема, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та встановленню об`єктивної істини по справі, а також і те, що в ОСОБА_6 на утриманні малолітня дитина 2023 року народження, а ОСОБА_8 перерахував заставу в сумі 134 200 грн на потреби ЗСУ. Також цей суд з метою виправлення підсудних, попередження з їх боку вчинення нових кримінальних правопорушень і досягнення інших цілей покарання, дійшов висновку про застосування до обвинувачених інститут звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Суд апеляційної інстанції, спростовуючи доводи апеляційної скарги прокурора, який, з-поміж іншого, оскаржував вирок у частині застосування до ОСОБА_6 та ОСОБА_8 положень ст. 69 КК, урахувавши ступінь тяжкості скоєного злочину, дані про осіб обвинувачених, наявність кількох обставин, що пом`якшують покарання, та відсутності обставини, які його обтяжують, погодився з висновками місцевого суду про необхідність призначення обвинуваченим більш м`якого покарання, ніж передбачено законом. Водночас апеляційний суд уважав обґрунтованими доводи сторони обвинувачення щодо неправильного застосування додаткового покарання у виді конфіскації майна, з огляду на застосування положень статей 69, 75, 77 КК, належним чином мотивувавши прийняте рішення.
Також суд апеляційної інстанції не залишив поза увагою твердження прокурора про те, що щире каяття обвинувачених, перерахування коштів, внесених в якості застави щодо ОСОБА_8 на потреби ЗСУ та наявності у ОСОБА_6 на утриманні малолітньої дитини безпідставно зазначені судом як такі, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, та акцентував, що ці декілька обставин визнані і враховані судом першої інстанції такими, що пом`якшують покарання - щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину є такою формою посткримінальної поведінки, яка свідчить про те, що в особі винного відбулися суттєві позитивні зміни соціальних орієнтацій, що знижують ступінь її соціальної небезпечності, які   у своїй сукупності із добровільною згодою обвинуваченого ОСОБА_8 звернути внесені як застава кошти на спеціальний рахунок для збору коштів на підтримку Збройних Сил України, наявністю у ОСОБА_6 на утриманні малолітньої дитини, виключно позитивних даних про особу винних,  вказують на негативну оцінку обвинуваченими своїх дій і поведінки, усвідомлення тих обставин, які ставляться у провину, їх антигромадський характер і готовність нести відповідальність за них, що істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і ступінь небезпечності винної особи для суспільства, а тому надавало суду першої інстанції можливість призначення обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_8 покарання із застосуванням ст. 69 КК і підстави вважати, що таке покарання обвинуваченим  призначено з порушенням указаної норми закону України про кримінальну відповідальність, колегією суддів не встановлено. Не наведено переконливих доводів на підтвердження таких порушень й у апеляційній скарзі прокурора.
Аргументи прокурора про те, що засуджені  визнали свою провину під тягарем доказів також були предметом перевірки апеляційного суду, який зазначив, що з огляду на позицію обвинувачених, які під час досудового розслідування активно сприяли розкриттю злочину шляхом сприяння працівникам поліції у встановленні місць розташування і вилученні зроблених ними закладок, під час судового розгляду надали правдиві показання,  детально та послідовно розповіли про обставини вчинення злочину, дали згоду на розгляд обвинувального акта в  порядку ч. 3 ст. 349 КПК, висловили щирий жаль та осуд своєї поведінки, що беззаперечно свідчить про щирість визнання  ОСОБА_6 та ОСОБА_8 своєї вини.
Крім того апеляційний суд акцентував, що стороною обвинувачення ще в обвинувальному акті, відповідно до ст. 66 КК, зазначено про щире каяття обвинувачених, як характеризуюче ставлення винної особи до вчиненого нею злочину та означає, що особа визнає свою вину, дає правдиві показання, щиро жалкує про вчинене, негативно оцінює злочин, бажає виправити ситуацію, що склалася, демонструє готовність понести заслужене покарання, була визнана такою, що пом`якшує покарання  ОСОБА_6 та ОСОБА_8 .
Верховний Суд також погоджується з судами попередніх інстанцій щодо необхідності застосування положень ст. 69 КК під час призначення покарання, оскільки такий вид і строк покарання повною мірою сприятиме досягненню мети його призначення, а також призведе до позитивних змін в засуджених, які вплинуть на їх готовність до самокерованої правослухняної поведінки.
За таких обставин касаційна скарга сторони обвинувачення в частині безпідставного застосування до ОСОБА_6 та ОСОБА_8 положень ст. 69 КК задоволенню не підлягає.
Доводи прокурора щодо відсутності підстав для застосування до ОСОБА_6 та ОСОБА_8 положень, передбачених ст. 75 КК, колегія суддів уважає необґрунтованими.
Як видно з матеріалів кримінального провадження, суд апеляційної інстанції, посилаючись на обґрунтованість позиції місцевого суду в частині звільнення ОСОБА_6 та ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання з випробуванням, урахував, що останні повністю визнали свою вину у вчиненому кримінальному правопорушенні, розкаялись, протягом здійснення кримінального провадження їхня процесуальна позиція залишалася незмінною -  вони негативно ставились до вчинених ним діянь, висловлювали осуд своєї поведінки, кримінальне провадження розглянуто за правилами  ч. 3 ст. 349 КПК; наявність у обвинувачених соціальних чинників стримуючого характеру, позитивних характеристик та відсутність судимостей, тому дійшов переконливого висновку, що перевиховання та виправлення обвинувачених можливе без їх ізоляції від суспільства.
При цьому апеляційний суд звернув увагу апелянта і на той факт, що з моменту вчинення обвинуваченими злочину пройшло понад два роки, за які жодних відомостей про неналежну поведінку обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , матеріали справи не містять. Навпаки, обвинувачені продовжують працювати, ОСОБА_6 займається волонтерською діяльність, а ОСОБА_8 працює в ІТ - дрон, виховує та забезпечує дитину та дружину, що, на переконання колегії суддів, безумовно вказує на усвідомлення обвинуваченими протиправного характеру вчиненого ним діяння.
Ураховуючи вказане, колегія суддів уважає, що застосування до ОСОБА_6 та ОСОБА_8 інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням у цьому конкретному випадку відповідає принципам законності та справедливості, а тому, з огляду на наведене вище, звільнення засуджених від призначеного покарання на підставі ст. 75 КК з встановленням іспитового строку є достатнім і необхідним для виправлення останнього.
Інших обставин, які б свідчили про неправильне застосування судом першої інстанції статті 75 КК чи істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, у касаційній скарзі прокурора не наведено.
Щодо доводів касаційної скарги прокурора про те, що суд апеляційної інстанції не врахував практики Верховного Суду щодо умов одночасного застосування положень статей 69, 75 КК, то вони, на переконання колегії суддів, не свідчать про необхідність скасування оскаржуваного судового рішення з огляду на таке.
Як було зазначено вище, суди попередніх інстанцій, призначаючи ОСОБА_6 та ОСОБА_8 покарання, яке є нижчим від найнижчої межі, ніж передбачено санкцією інкримінованого злочину, та звільняючи їх від відбування цього покарання з випробуванням, в основу своїх рішень поклали підстави, які передбачені статтями 69, 75 КК, та дійшли обґрунтованих висновків про можливість застосування до обвинувачених вказаних норм закону України про кримінальну відповідальність, у цілому належним чином мотивувавши свої рішення в цій частині.
Крім того, Верховний Суд також не погоджується з доводами, які наведені в касаційній скарзі прокурора про допущення судом апеляційної інстанції істотних порушень вимог КПК.
Так, на переконання колегії суддів, суд апеляційної інстанції, переглядаючи вирок місцевого суду в порядку апеляційної процедури, в цілому дав належну оцінку викладеним в апеляційній скарзі сторони обвинувачення доводам щодо застосування до ОСОБА_6 та ОСОБА_8 положень, передбачених статтями 69, 75 КК, ретельно їх перевірив та обґрунтовано залишив без задоволення скаргу прокурора в цій частині, належним чином мотивувавши своє рішення.
Доводи сторони обвинувачення про те, що ОСОБА_6 та ОСОБА_8 вчинили злочин з корисливих мотивів не знайшли свого підтвердження, адже, як слідує з обвинувального акту та оскаржуваного судового рішення, засудженим не інкримінувалось цієї обставини та судом її не встановлено, а, отже, такі твердження прокурора є надуманими.
Порушень норм матеріального чи процесуального права, які би були безумовними підставами для скасування судового рішення, як того просить сторона обвинувачення, під час перевірки матеріалів кримінального провадження суд касаційної інстанції не встановив.
Враховуючи викладене, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги прокурора.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:

Ухвалу Київського апеляційного суду від 15 квітня 2025 року щодо ОСОБА_6  та ОСОБА_8  залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора - без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                  ОСОБА_2                               ОСОБА_3