Справа № 166/1266/23 	Головуючий у 1 інстанції: Свистун О. М. 	
Провадження № 22-ц/802/930/25  	  Доповідач: Данилюк  В. А.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
04 вересня 2025 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Данилюк В. А.,
суддів Киці С. І., Шевчук Л. Я.,
секретаря Трикош Н. І.,
з участю: 
представника позивача ОСОБА_1 ,
представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення коштів за договором позики, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_3 на рішення Ратнівського районного суду Волинської області від 20 березня 2024 року,
В С Т А Н О В И В:
У вересні 2023 року ОСОБА_3 звернувся до суду із даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що відповідно до договору позики № 01-0308 від 03.08.2021 ОСОБА_3 надав ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 17851 дол. США у тимчасове користування на умовах повернення на строк із 03 серпня 2021 року до 29 березня 2022 року включно шляхом передачі готівкових коштів у день укладення договору, що підтверджується розпискою, написаною власноручно відповідачкою.
Позивач вказує, що за умовами договору позичальник зобов`язана повертати суму позики позивачу відповідно до графіка, а саме до 29 серпня 2021 року – 500 дол. США; до 29 вересня 2021 року – 500 дол. США; до 29 жовтня 2021 року – 3000 дол. США; до 29 листопада 2021 року – 3000 дол. США; до 29 грудня 2021 року – 3000 дол. США; до 29 січня 2022 року – 3000 дол. США; до 28 лютого 2022 року – 3000 дол. США; до 29 березня 2022 року – 1851 дол. США.
Вказує, що оригінал розписки від 03.08.2021 року, відповідно до змісту якої відповідачка підтвердила факт отримання коштів та зобов`язувалася повернути в строки, визначені графіком, знаходиться у позивача. Станом на 29 серпня 2023 року відповідачка зобов`язання за договором позики не виконала, кошти не повернула, допустивши утворення заборгованості в розмірі 17851 дол. США.
Також у позові зазначено, що за умовами договору сторони дійшли згоди, що при нарахуванні пені не застосовуються положення ч. 6 ст. 232 ГК України та ч. 2 ст. 258 ЦК України, а пеня нараховуються за весь строк прострочення заборгованості до повного її погашення. Крім цього, згідно з договором у випадку, якщо прострочення платежу перевищує 10 календарних днів, позичальник сплачує позикодавцю 50 процентів річних, починаючи з 11-го дня прострочення. Відповідачка, не виконавши зобов`язання за договором, зобов`язана сплатити пеню в розмірі 345717 грн 69 коп. та 50% річних від простроченої суми у розмірі 14536 дол. США 70 центів.
На підставі наведеного, позивач просив суд стягнути з відповідачки заборгованість за договором в розмірі 17851 дол. США, 14536,70 дол. США відсотків річних від простроченої суми та 345717 грн 69 коп пені за прострочення виконання зобов`язання, а також судовий збір.
Рішенням Ратнівського районного суду Волинської області від 20 березня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись із даним рішенням суду, ОСОБА_3 через свого представника ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення вимог у повному обсязі.
       У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.
Постановою Волинського апеляційного суду від 25 липня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення. Рішення Ратнівського районного суду Волинської області від 20 березня 2024 року у даній справі залишено без змін.
       Постановою Верховного Суду України від 25 червня 2025 року касаційну скаргу адвоката Костюк Тетяни Петрівни як представника ОСОБА_3 задоволено частково. Постанову Волинського апеляційного суду від 25 липня 2024 року скасовано, справу направлено на новий розгляд суду апеляційної інстанції.
       В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримала, представник відповідача ОСОБА_2 заперечив проти задоволення апеляційної скарги.
Заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню з таких підстав.
Судом та матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 03 серпня 2021 року уклали нотаріально засвідчений договір позики №01-0308 (а.с.10-13), за умовами якого позикодавець ( ОСОБА_5 ) зобов`язується надати позичальнику ( ОСОБА_4 ) грошові кошти у тимчасове користування в розмірі 17851 долар США на строк із 03 серпня 2021 року до 29 березня 2022 року включно. ОСОБА_4 узяла на себе зобов`язання повернути суму позики ОСОБА_3 щомісячно рівними частинами згідно із передбаченим договором графіком.
Про факт отримання грошових коштів за цим договором із зобов`язанням повернути позику відповідно до визначеного у ньому графіка свідчить копія розписки (а.с14), наданої відповідачкою 03 серпня 2021 року.
За правилами ч.1 ст. 82 ЦПК України вказані обставини не підлягають доказуванню з огляду на їх визнання відповідачем.
З метою забезпечення виконання зобов`язання за договором позики сторони 03 серпня 2021 року уклали нотаріально засвідчений договір застави (а.с.67-72), предметом якого став належний на праві власності ОСОБА_4 транспортний засіб «Toyota Camry», номер шасі НОМЕР_1 , 2017 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 .
Відповідне обтяження на підставі вказаного договору було зареєстровано нотаріусом Якушевою Є. А. 03 серпня 2021 року із забороною відчуження предмета застави та фіксацією п`ятирічного терміну дії обтяження.
Заставу цього автомобіля було припинено на підставі повідомлення про припинення зобов`язання (а.с.229) та заяви про реєстрацію змін обтяження рухомого майна (а.с.230), які подав ОСОБА_3 26 січня 2022 року нотаріусу Скляр О.С.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Згідно із частинами першою та другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Відповідно до статті 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України – гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Згідно із статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно із статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Договір позики є двостороннім правочином, а також одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
Частиною першою статті 1049 ЦК України визначено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що обтяження із заставного майна було знято позивачем саме через фактичне виконання відповідачкою зобов`язання за договором, тобто у зв`язку із повною сплатою позичальником коштів позикодавцю, про що вказувала відповідачка у своїх запереченнях.
З покликанням на зазначену обставину суд дійшов висновку, що доводи відповідачки про повне виконання нею зобов`язання за договором від 03.08.2021 р. є обґрунтованими, а твердження позивача, що подана ним заява до нотаріуса про припинення зобов`язання стосувалась лише застави і мала мету зняття обтяження для продажу автомобіля, не знайшли свого підтвердження та спростовуються наведеними обставинами.
       Апеляційний суд не погоджується з таким висновком з огляду на таке.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.
Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача (кредитора) свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.
Відповідно до статті 599 ЦПК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
З обставин справи відомо, що сторони уклали договір позики, на підтвердження факту отримання коштів відповідач склала розписку, оригінал якої зберігається у позивача.
       Представником позивача під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції на вимогу суду було подано оригінал розписки отримання грошових коштів відповідно до договору позики №1-0308 від 03 серпня 2021 року.
З метою забезпечення виконання зобов`язання сторони також уклали договір застави належного відповідачу автомобіля, обтяження на яке знято за заявою позивача.
Заперечуючи проти позову, відповідач вказує на те, що вона повернула кошти позивачу, та зняття обтяження з предмета застави підтверджує припинення зобов`язання, з чим погодився суд першої інстанції.
Разом із тим, повідомлення про припинення зобов`язання, на підставі якого знято обтяження, не містить інформації щодо виконання зобов`язань за договором позики від 03 серпня 2021 року, а саме по собі зняття обтяження із заставного майна не може бути беззаперечним доказом належного і повного виконання зобов`язання. 
Водночас наявність у позивача оригіналу розписки, підписаної відповідачем, яка підтверджує отримання грошових коштів, але не містить відмітки про їх повернення, є доказом того, що зобов`язання з повернення позики відповідач не виконала.
Слід також звернути увагу, що відповідно до п. 8.2 договору позики будь–які повідомлення сторін щодо виконання цього договору одна одній мають бути оформлені письмово.
В матеріалах справи відсутні письмові застереження щодо виконання зобов`язань відповідачкою, у тому числі шляхом продажу автомобіля та перерахування коштів у рахунок погашення боргу, з якого знято обтяження, тому відсутність доказів погашення боргу з боку відповідача, а також наявність у позивача оригіналу розписки свідчить про те, що твердження про припинення основного зобов`язання є необґрунтованим і не може бути підставою для відмови у задоволенні позову.
За таких обставин, через невідповідність висновків суду обставинам справи та порушенням норм матеріального права колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції та часткового задоволення позову в частині стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 17851 доларів США основного боргу та 1453 доларів США 70 центів відсотків річних від простроченої суми.
Що стосується стягнення пені, то у цій частині вимоги позивача не підлягають до задоволення з урахуванням вимог законодавства, що регулюють зазначені правовідносини у період, у який вони виникли.
Тлумачення пункту 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється: в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину в договорах, на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит; у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від обов`язку сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку (штраф, пеню) за таке прострочення. Законодавець на рівні акта цивільного законодавстві (пункт 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України) передбачив спеціальний випадок звільнення від обов`язку позичальника сплатити неустойку (штраф, пеню). Такий обов`язок припиняється без його виконання.
Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 року на усій території України було установлено карантин, який неодноразово продовжувався.
Із 21 січня 2022 року до 23 лютого 2022 року включно карантин не завершився, про що свідчить постанова Кабінету Міністрів України від 15 грудня 2021 року № 1336, якою він був продовжений до 31 березня 2022 року.
Згідно з пунктом 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцяти денний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Далі, вирішуючи питання щодо періоду прострочення боржника, за який можуть бути нараховані три проценти річних та інфляційні втрати за період з 24 лютого 2022 року, апеляційний суд враховує, що Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який на цей час триває.
Згідно з пунктом 18 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Отже, враховуючи вказані положення закону, у задоволені позову в частині стягнення пені слід відмовити.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права
З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги частково.
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Також згідно із частиною 1 статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції у постанові, зокрема вирішує питання щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
У статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З урахуванням вищевказаного, із відповідача на користь позивача підлягає стягненню 13420 (тринадцять тисяч чотириста двадцять) гривень сплачених судових витрат за розгляд справи у суді першої інстанції та 20130 гривень сплачених судових витрат за розгляд справи в апеляційній інстанції.
Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_3 задовольнити частково.
Рішення Ратнівського районного суду Волинської області від 20 березня 2024 року в даній справі скасувати.
Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення коштів за договором позики задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 17851 доларів США та 1453 доларів США 70 центів відсотків річних від простроченої суми.
В задоволенні вимоги про стягнення пені відмовити.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 13420 (тринадцять тисяч чотириста двадцять) гривень сплачених судових витрат за розгляд справи у суді першої інстанції та 20130 гривень сплачених судових витрат за розгляд справи в апеляційній інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 15 вересня 2025 року.

Головуючий 

Судді :