ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
24 вересня 2025 року
м. Київ
справа № 484/2599/22
провадження № 51-3277км23
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                          ОСОБА_1 ,
суддів                                                                      ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання                          ОСОБА_4 ,
прокурора                                                               ОСОБА_5 ,
захисника (у режимі відеоконференції)         ОСОБА_6 ,
засудженого (у режимі відеоконференції)   ОСОБА_7 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 20 листопада 2024 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 07 квітня 2025 року за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Ковалівка Єланецького району Миколаївської області, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , 
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 2 ст. 190 Кримінального кодексу України (далі - КК України).
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Відповідно до вироку Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 20 листопада 2024 року  ОСОБА_7  визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 2 ст. 190 КК України, та призначено йому покарання за ч. 2 ст. 190 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки; за ч .4 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
Вирішено питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження, речових доказів та цивільних позовів.
Відповідно до встановлених судом фактичних обставин, які детально викладені у вироку,на початку квітня 2022 року, точна дата в ході досудового розслідування не встановлена, ОСОБА_7 , перебуваючи на вул. Корабельній в м. Первомайську Миколаївської області, використовуючи мобільний телефон, увійшовши через свій обліковий запис, зареєстрований на сайті «Olx.ua», розмістив на вказаній інтернет-сторінці оголошення про здачу в оренду двокімнатної квартири в м. Ужгороді, яку в дійсності не здавав. 05 квітня 2022 року ОСОБА_7 , використовуючи свій мобільний телефон, домовився з ОСОБА_8 про здачу йому в оренду квартири, яка розташована в м. Львові, за ціною 9 000 грн на місяць. ОСОБА_7 заздалегідь розумів, що свої зобов`язання за усною домовленістю перед ОСОБА_8 виконувати не буде. Того ж дня о 13:48 ОСОБА_8 перерахував на картковий рахунок ОСОБА_7 грошові кошти в сумі 2993,16 грн. Тож ОСОБА_7 умисно, з корисливого мотиву, шахрайським шляхом заволодів грошовими коштами ОСОБА_8 , чим завдав йому матеріальної шкоди в зазначеному розмірі.
Крім того, 11, 12 та 14 квітня 2022 року ОСОБА_7 умисно, з корисливого мотиву, шахрайським шляхом заволодів грошовими коштами ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , чим завдав їм матеріальної шкоди в розмірі 6025 грн, 3 000 грн, 4 193 грн відповідно.
Між тим 09 липня 2022 року близько 11:00 ОСОБА_7 , прийшов додому до  ОСОБА_12 по АДРЕСА_2 , у якої тимчасово винаймав житло. У ході спілкування з останньою ОСОБА_7 повідомив, що може налаштувати на її мобільному телефоні додаток «Приват24», за допомогою якого ОСОБА_12 зможе перевіряти надходження на її рахунок коштів, сплачених ним в якості орендної плати за проживання в орендованому у неї будинку. Того ж дня ОСОБА_12 передала йому особисто в руки свій мобільний телефон та свою банківську картку з номером рахунку, використовуючи які, ОСОБА_7 , діючи умисно, повторно, в умовах воєнного стану, за рахунок кредитних коштів потерпілої ОСОБА_12 через мережу Інтернет здійснив онлайн замовлення у ТОВ «Епіцентр К» мобільного телефону Samsung GalaxyA02 2/32 Gbblue (SM-A022GZBBSEK) вартістю 4 199 грн, який в цей же день близько 16:27 отримав у вказаному магазині. Тож ОСОБА_7 таємно викрав з банківського рахунку, відкритого в АТ КБ «ПриватБанк» на ім`я ОСОБА_12 грошові кошти в сумі 4 199 грн, спричинивши тим самим матеріальну шкоду потерпілій на вказану суму, після чого викраденими грошовими коштами розпорядився на власний розсуд.
Одеський апеляційний суд ухвалою від 07 квітня 2025 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 задовольнив частково,вирок Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 20 листопада 2024 року змінив, виклавши абзаци 4, 5 резолютивної частини вказаного вироку у такій редакції: «Строк відбуття покарання ОСОБА_7  обчислювати з моменту набрання вироком законної сили. На підставі ч. 5 ст. 72 КК України, зарахувати ОСОБА_7  у строк відбування покарання строк його попереднього ув`язнення в період часу з 05 серпня 2022 року по 30 квітня 2024 року та з 25 червня 2024 року до набрання вироком законної сили з розрахунку один день позбавлення волі за один день попереднього ув`язнення». У іншій частині вирок суду залишив без змін.
Вимоги та узагальнені доводи осіб, які подали касаційні скарги
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду змінити і перекваліфікувати дії ОСОБА_7 з ч. 4 ст. 185 на ч. 2 ст. 190 КК України, оскільки, на думку касатора, суди неправильно кваліфікували дії  ОСОБА_7 за епізодом заволодіння майном ОСОБА_12 . Посилається на те, що остання в силу зловживання її довірою була введена в оману та самостійно передала ОСОБА_7 право на своє майно, надавши власний мобільний телефон та банківську картку, внаслідок чого ОСОБА_7 отримав право розпоряджатися її банківським рахунком. Стверджує, що кредит засудженим був оформлений не на ім`я потерпілої ОСОБА_12 , а на ім`я її чоловіка, у той час як мобільний телефон, який є предметом кредитного договору був оформлений на ім`я ОСОБА_13 . Наголошує, що інформації про те, з якого рахунку та за чиї кошти був оформлений кредит матеріали справи не містять, а також не встановлено, що з рахунку потерпілої списувалися будь-які грошові кошти, що, на думку захисника, свідчить про відсутність події злочину.
Письмових заперечень на касаційну скаргу сторони захисту від інших учасників до Суду не надходило.
 
Позиції учасників судового провадження
Прокурор вважала доводи касаційної скарги необґрунтованими та просила залишити її без задоволення.
Засуджений і його захисник касаційну скаргу підтримали та просили її задовольнити.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи, наведені в касаційній скарзі, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла таких висновків.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Отже, касаційний суд не перевіряє судових рішень у частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків судів фактичним обставинам кримінального провадження. Під час перегляду судових рішень у касаційному порядку Суд виходить із фактичних обставин справи, встановлених судами попередніх інстанцій.
Як убачається з матеріалів провадження, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов переконання про винуватість  ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 2 ст. 190 КК України.
Водночас змістом касаційної скарги підтверджується, що сторона захисту не оспорює висновки судів попередніх інстанцій про визнання  ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 190 КК України, однак наполягає на відсутності події злочину при вчиненні дій, які були кваліфіковані судами за ч. 4 ст. 185 КК України, оскільки, на думку захисника, матеріали справи не містять інформації про те, з якого рахунку та за чиї кошти був оформлений кредит, крім того, не встановлено, що з рахунку потерпілої ОСОБА_12 взагалі списувалися будь-які грошові кошти.
Вказані доводи були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який надав на них вичерпні відповіді.
Так, мотивуючи доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, суди посилалися на такі докази:
- показання потерпілої ОСОБА_12 , яка, будучи допитаною у суді першої інстанції, пояснила, що у 2022 ОСОБА_7 та його співмешканка ОСОБА_14 винаймали житло у її свекрухи по АДРЕСА_3 . Якось ОСОБА_7 приїхав до неї додому, запропонував сплачувати за квартиру через додаток на, що вона погодилася, надала йому телефон, свою банківську картку та пін-код до неї для того, що він встановив на її мобільний телефон додаток Приват-24. Стверджувала, що на той час довіряла йому, але не давала дозволу щось купляти за її гроші або розпоряджатися своїми грошима. Крім того, потерпіла повідомила, що через деякий час вона пішла отримувати пенсію і виявила, що грошей на рахунку немає. Так і дізналася, що ОСОБА_7 за її кошти купив собі телефон в Епіцентрі;
- показання свідка ОСОБА_15 про те, що працювала касиром в гіпермаркеті Епіцентр. На початку липня 2022 року була на зміні, коли ОСОБА_7 , якого вона впізнала в залі суду, прийшов забрати інтернет-замовлення. Його хоча тоді він був з бородою. Він увів номер замовлення, там була оплата частинами, а тому потрібен був документ. ОСОБА_7 пред`явив паспорт іншої особи на прізвище ОСОБА_16 і сказав, що то його батько лежачий і не може сам прийти. Вона видала замовлення, тому що товар був оплачений. Через декілька днів прийшла ОСОБА_12 і сказала, що на її ім`я взяли кредит і купили телефон. Замовлення було оформлене не на  ОСОБА_7 , а на іншу особу. Крім цього додала, що за її участю проводили упізнання за фотознімками і серед представлених осіб вона точно упізнала ОСОБА_7 , як особу, яка тоді забирала телефон. Вона добре його запам`ятала, тому що він їй нагрубив;
- даними протоколу прийняття заяви від потерпілої ОСОБА_12 ;
- даними протоколів пред`явлення особи для впізнання за фотознімками за участі потерпілої ОСОБА_12 , свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_15 ;
- даними видаткової накладної, за якою ОСОБА_18 придбав в ТОВ «Епіцентр К» смартфон марки Samsung Galaxy A02 2/32 GB blue (SM-A022GZBBSEK). вартістю 4199 грн;
- даними протоколу огляду речей від 02 серпня 2022 року з фототаблицею до нього, відповідно до якого на відео відображені події, що відбувались в приміщенні ТЦ «Епіцентр-К» по вул. Федора Достоєвського, 2б/2 в. Первомайську Миколаївської обл., на яких видно як в світлу пору доби ОСОБА_7 заходить до торгівельного центру та підходить до центру видачі інтернет-замовлень. Після чого показує працівниці торгівельного центру документи, а вона натомість передає йому замовлення - коробку від мобільного телефону. Надалі працівниця торгівельного центру з отриманих документів вводить інформацію до комп`ютера, роздруковує інший документ та дає його ОСОБА_7 на підпис, він його підписав, потім отримав документи, коробку та пішов до виходу із торгівельного центру;
Оцінивши вказані докази, суд апеляційної інстанції дійшов переконання, що вони узгоджуються між собою та відповідають встановленим місцевим судом фактичним обставинам кримінального провадження.
У той же час цей суд оцінив критично посилання захисника з приводу того, що матеріали справи не містять інформації про те, з якого рахунку та за чиї кошти був оформлений кредит, а також що з рахунку потерпілої ОСОБА_12 взагалі списувалися грошові кошти, оскільки ОСОБА_7 не заперечував фактичних обставини справи, зокрема і придбання мобільного телефону на ім`я свого батька за грошові кошти, які належали потерпілій.
До того ж, всупереч доводам касаційної скарги, у матеріалах кримінального провадження наявна виписка з банківського рахунку потерпілої ОСОБА_12 (т. 3, а.с. 213-217), яка була досліджена судом першої інстанції у ході судового розгляду, що підтверджується технічним записом судового засідання від 08 серпня 2024 року.
За таких обставин колегія суддів погоджується з наведеними у оскаржуваних рішеннях висновками щодо визнання  ОСОБА_7 винуватим у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, оскільки такі висновки суди зробили, виходячи з усього комплексу встановлених під час судового розгляду фактичних обставин кримінального правопорушення.
Водночас Верховний Суд не може втручатися в аспекти оцінки судами нижчих інстанцій дослідженої ними сукупності належних, допустимих і достовірних доказів на предмет підтвердження чи не підтвердження ними обставин, які підлягають доказуванню в провадженні. Таку оцінку кожен суд здійснює незалежно і самостійно шляхом формування власного внутрішнього переконання як щодо кожної з обставин, які підлягають доказуванню, так і стосовно винуватості особи у вчиненні інкримінованого їй злочину в цілому.
З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку, що доводи сторони захисту не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, а зводяться до їхньої незгоди з ухваленими у справі судовими рішеннями та необхідності переоцінки доказів, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Щодо доводів касаційної скарги про необхідність перекваліфікації дій  ОСОБА_7  з ч. 4 ст. 185 на ч. 2 ст. 190 КК України
Кримінальна відповідальність за ст. 185 КК України настає у випадку таємного заволодіння чужим майном, тоді як ст. 190 КК України передбачає кримінальну відповідальність за заволодіння чужим майном шляхом обману чи зловживання довірою.
Отже ключовою відмінністю об`єктивної сторони вказаних злочинів є спосіб заволодіння чужим майном.
Варто зауважити, що відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 2009 року № 10 «Про судову практику у справах про злочини проти власності» обман (повідомлення потерпілому неправдивих відомостей або приховування певних обставин) чи зловживання довірою (недобросовісне використання довіри потерпілого) при шахрайстві застосовуються винною особою з метою викликати у потерпілого впевненість у вигідності чи обов`язковості передачі їй майна або права на нього. Обов`язковою ознакою шахрайства є добровільна передача потерпілим майна чи права на нього.
Як убачається з оскаржуваних судових рішень, потерпіла  ОСОБА_12  у ході судового розгляду, зокрема зазначала, що вона передала ОСОБА_7 свій мобільний телефон і банківську картку з метою встановлення мобільного додатку Приват-24, але не надавала своєї згоди і дозволу на розпорядження коштами на її рахунку. Тож місцевий суд слушно зауважив, предметом крадіжки в цьому випадку є саме кошти, якими таємно заволодів ОСОБА_7 , отримавши доступ до банківської картки потерпілої та її мобільного телефону, однак ОСОБА_12 не передавала обвинуваченому ані грошей, ані права розпоряджатися ними.
Отже, оцінивши показання потерпілої, суди визнали їх логічними, послідовними та такими, що узгоджуються з іншими доказами в провадженні та дійшли слушного висновку, що ними спростовується версія сторони захисту про те, що обвинувачений заволодів грошовими коштами  ОСОБА_12 шахрайським шляхом, оскільки обвинувачений викрав гроші з рахунку останньої таємно, не повідомляючи її про це.
Підсумовуючи, колегія суддів констатує, що суди забезпечили сторонам усі можливості для реалізації своїх прав у судовому засіданні в межах кримінального процесуального закону, тобто дотримали положень ст. 22 КПК України, згідно зі ст. 94 КПК України повно та всебічно дослідили всі докази, дали їм оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупності - з точки зору достатності та взаємозв`язку.
Оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій є законними й обґрунтованими, належним чином вмотивованими, і в повній мірі відповідають приписам ст. 370 КПК України, а ухвала апеляційного суду - ст. 419 цього Кодексу, тому касаційні доводи в цій частині теж неприйнятні.
Решта доводів касаційної скарги сторони захисту також не спростовує висновки судів першої та апеляційної інстанцій і фактично зводиться до переоцінки доказів й установлених у справі обставин, що в силу вимог ст. 433 КПК України не може бути предметом оцінки суду касаційної інстанції.
Тож, ураховуючи те, що під час касаційного розгляду не встановлено істотних порушень вимог кримінального процесуального закону або неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були б безумовними підставами для скасування або зміни оскаржених судових рішень, касаційна скарга задоволенню не підлягає.
Керуючись статтями 376, 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд
ухвалив:
Вирок Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 20 листопада 2024 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 07 квітня 2025 року стосовно ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 - без задоволення.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_1                                       ОСОБА_2                            ОСОБА_3