П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 вересня 2025 року                                          
м. Київ
справа № 990/413/24
провадження № 11-274заі25
Велика Палата Верховного Суду у складі:
головуючого судді-доповідача Шевцової Н. В.,
суддів Булейко О. Л., Воробйової І. А., Губської О. А., Ємця А. А., Кишакевича Л. Ю., Короля В. В., Кривенди О. В., Мазура М. В., Погрібного С. О., Стефанів Н. С., Стрелець Т. Г., Ткача І. В., Ткачука О. С., 
за участю:
секретаря судового засідання Лук`яненко О. О.,
позивача ОСОБА_1 , 
представника відповідача - Предоляк Н. Ю.,
розглянула у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 21 травня 2025 року (судді Гімон М. М., Гончарова І. А., Дашутін І. В., Ханова Р. Ф., Хохуляк В. В.) у справі № 990/413/24 за позовом ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про визнання протиправним і скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИЛА:
Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування, позиція відповідача
1.      ОСОБА_1 звернувся до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду як суду першої інстанції з адміністративним позовом до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі - відповідач, ВККС, Комісія), у якому просив:
- визнати протиправним та скасувати рішення ВККС від 23 жовтня 2024 року № 334/зп-24;
- зобов`язати ВККС поновити його участь у конкурсі на зайняття 532 вакантних посад суддів в апеляційних судах, оголошеному рішенням Комісії від 14 вересня 2023 року 
№ 94/ зп-23.
2.     На обґрунтування позовних вимог зазначив, що через низку подій він не спав дві доби поспіль перед іспитом, був виснаженим фізично та морально, не мав змоги належно сконцентруватися, унаслідок чого з неуважності залишив вимкнений мобільний телефон у кишені свого піджака, будучи впевненим, що ще при вході до приміщення ВККС поклав його в сумку, яку згодом поклав у спеціальний пакет. Водночас зауважує, що взагалі не чув роз`яснень представників Комісії про необхідність покласти телефони до пакета. Переконує, що не мав наміру користуватися телефоном, який вимкненим лежав у кишені його піджака, і вже відповів на 148 зі 150 питань тестування, коли схотів вийти з приміщення, де складався іспит, до вбиральні. 
Наполягає також, що представники Комісії, оглядаючи його перед виходом до вбиральні, протиправно скористалисяметалодетектором, оскільки Положенням про порядок складання кваліфікаційного іспиту та методику оцінювання кандидатів, затвердженим рішенням ВККС від 19 червня 2024 року № 185/зп-24 (далі - Положення № 185/зп-24) не передбачено для уповноважених представників Комісії право та порядок огляду, обшукуучасників конкурсу із застосуванням несертифікованих спеціальних засобів - ручних металодетекторів, зокрема при їх виході до вбиральні.
Переконує також, що ВККС безпідставно визнала істотним зафіксоване щодо нього порушення порядку складання кваліфікаційного іспиту, передбаченого Положенням № 185/зп-24, не врахувавши суб`єктивну складову такого порушення. Наполягає на тому, що істотним є порушення, коли учасник конкурсу під час іспиту використовував електронний пристрій і був помічений за цим, оскільки в такому випадку він (учасник) мав мотив та мету використовувати електронний пристрій для отримання інформації, тобто мав усвідомлену спонуку, яка викликала в нього намір вчинити порушення.
3.     Представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову. На обґрунтування відзиву зазначив, зокрема, що зафіксований у протоколі від 22 жовтня 2024 року факт недотримання позивачем обов`язку учасника іспиту покласти на час складення іспиту особисті речі до призначеного для цього пакета, який позивач не заперечує, сам собою є порушенням порядку складання кваліфікаційного іспиту, а отже, твердження позивача про те, що він не використовував і не мав наміру використовувати мобільний телефон, є непереконливими та невагомими.
Зауважив, що Комісія не досліджувала та не оцінювала питання, чи користувався позивач під час складання іспиту мобільним телефоном, а натомість оцінила його дії та ситуацію, яка склалася, з урахуванням вимог, що ставляться до професійного судді, принципів функціонування судової влади, а саме справедливості, верховенства права, законності, незалежності, відкритості. У цьому контексті наголосив, що авторитет судової влади та довіра до неї формуються залежно від персональної довіри до осіб, які обіймають посади суддів та становлять суддівський корпус. Тобто саме в аспекті морально-етичної сторони допущеного позивачем порушення однакових для всіх кандидатів чітких і зрозумілих правил Комісія, реалізуючи свої повноваження, розцінила таке порушення як істотне.
4.     У відповіді на відзив позивач наголосив, що ВККС не дослідила та не встановила, за яких обставин, яким чином та коли мобільний телефон потрапив до кишені його піджака, яким чином та чи у законний спосіб уповноважені представники Комісії виявили в нього мобільний телефон, у який період часу, чи закінчив він на той час складати тестування. До того ж Комісія не врахувала психоемоційний стан, в якому він перебував під час складання іспиту, чи були на те поважні причини, тобто суб`єктивну складову порушення порядку складання кваліфікаційного іспиту, а також те, що мобільний телефон був вимкненим, він ним не користувався під час складання іспиту та залишив на столі уповноваженого представника Комісії перед виходом до вбиральні.
Зауважив також, що ВККС не досліджувала відеозапису перебігу тестування, з якого можна встановити, що він не користувався мобільним телефоном.
Переконував, що висновків про істотність порушення порядку складання кваліфікаційного іспиту під час проходження тестування ВККС дійшла без дотримання встановленого законодавством порядку їхньої фіксації та констатації, зокрема, без його участі. Комісія не заслухала його пояснень, чим позбавила його законної можливості викласти відомості про істинний перебіг виконання ним тестування. На переконання позивача, у такий спосіб Комісія порушила ще й принцип рівності, оскільки в її практиці були випадки, коли рішення щодо порушення кандидатом на посаду суді правил кваліфікаційного іспиту приймалися за участі самого кандидата. У цьому ж контексті зауважив, що в правозастосовній практиці ВККС були випадки, коли за обставин, подібних тим, що склалися в розглядуваному випадку, за зверненням учасника конкурсного добору на посаду судді або з власної ініціативи вона виправляла виявлені (допущені) помилки, неточності, неузгодженості в рішеннях, які ухвалювала раніше.
Крім того, позивач висловив свої міркування щодо дискреційних повноважень Комісії під час прийняття спірного рішення та судового контролю за реалізацією нею цих повноважень. Позивач наголосив на такому: межі дискреції ВККС у конкурсній процедурі добору кандидатів на посаду судді місцевого суду, зокрема і вирішення питань щодо порушень учасниками іспиту порядку складення іспиту (за наявності таких випадків), не можуть бути неосяжними та повинні підлягати зовнішньому публічному контролю; оцінка Верховним Судом мотивів та обґрунтованості оспорюваних рішень ВККС не є втручанням у її дискреційні повноваження. 
Обставини справи, установлені судом першої інстанції
5.     Президент України Указом від 27 листопада 2001 року № 1151/2001 призначив ОСОБА_1 на посаду судді Господарського суду Харківської області строком на п`ять років, а постановою Верховної Ради України від 21 грудня 2006 року № 516-V він був обраний на посаду судді цього суду безстроково.
6.     Рішенням ВККС від 14 вересня 2023 року № 94/зп-23 (зі змінами) оголошено конкурс на зайняття 550 вакантних посад суддів в апеляційних судах, з яких в апеляційних судах із розгляду господарських справ - 58.
7.     Позивач звернувся до ВККС із заявою про участь у конкурсі на зайняття вакантних посад суддів апеляційних господарських судів, оголошеному її рішенням від 14 вересня 2023 року № 94/зп-23, і в подальшому згідно з рішенням Комісії від 4 березня 2024 року № 84/ас-24 набув правового статусу кандидата на зайняття вакантних посад суддів апеляційних судів (господарська спеціалізація).
8.     Рішенням Комісії від 19 червня 2024 року № 184/зп-24 (з урахуванням рішень ВККС від 31 липня 2024 року № 285/ас-24 та від 9 грудня 2024 року № 316/ас-24) призначено кваліфікаційне оцінювання в межах конкурсу на зайняття вакантних посад суддів в апеляційних господарських судах. Цим рішенням також встановлено черговість етапів кваліфікаційного оцінювання: перший - складання кваліфікаційного іспиту; другий - дослідження досьє та проведення співбесіди.
9.     Рішенням від 11 вересня 2024 року № 270/зп-24 Комісія призначила кваліфікаційний іспит у межах конкурсу та визначила черговість етапів його проведення: перший - тестування загальних знань у сфері права та знань зі спеціалізації відповідного суду; другий - тестування когнітивних здібностей; третій - виконання практичного завдання зі спеціалізації відповідного суду.
Цим рішенням Комісія також визначила 13 год 00 хв 22 жовтня 2024 року часом та датою складання тестування загальних знань у сфері права та знань зі спеціалізації апеляційного господарського суду для 60 кандидатів на посаду судді. Для складання тестування у визначений час та дату з`явилися 55 кандидатів на посаду судді, зокрема і позивач.
10.  22 жовтня 2024 року о 15 год 48 хв у межах етапу кваліфікаційного іспиту «складення тестування загальних знань у сфері права та знань зі спеціалізації відповідного суду» уповноважені представники ВККС склали протокол реєстрації порушень стосовно учасника іспиту з індивідуальними кодом U202410221839 ОСОБА_1 (далі - Протокол). 
За змістом цього Протоколу учасник іспиту з індивідуальними кодом U202410221839 (робоче місце № 32) о 15 год 20 хв повідомив уповноваженого представника про свій намір вийти до вбиральні. Під час перевірки цього учасника на предмет наявності заборонених речей у кишені піджака було виявлено мобільний телефон. На вимогу уповноваженого представника перед виходом до вбиральні учасник іспиту залишив мобільний телефон на столі уповноважених представників. Порушення зафіксовано шляхом здійснення прямої відеотрансляції у режимі реального часу на каналі Комісії в мережі «YouTube», а також відеозаписами на стаціонарні камери, розташовані у приміщенні проведення етапу кваліфікаційного іспиту.
Щодо цього Протокол містить власноручні пояснення ОСОБА_1 такого змісту: «Так, дійсно мобільний телефон перебував у кишені піджака у виключеному стані. До пакету телефон не був покладений через те, що неуважно слухав роз`яснення і мабуть пропустив цей момент. Наміру скористатися телефоном не мав і залишив його на столі уповноважених представників».
11.  23 жовтня 2024 року Комісія ухвалила рішення № 334/зп-24, яким визнала порушення кандидатом на посаду судді з індивідуальним кодом (логіном) U202410221839 порядку складання кваліфікаційного іспиту під час тестування загальних знань у сфері права та знань зі спеціалізації апеляційного господарського суду, призначеного на 22 жовтня 2024 року рішенням ВККС від 11 вересня 2024 року № 270/зп-24, істотним і таким, що має наслідком визнання особи такою, що не склала відповідного етапу кваліфікаційного іспиту.
Це рішення ВККС прийняла, з-поміж іншого, з посиланням на підпункти 4.4.2.3, 4.4.2.7, 4.4.4 пункту 4.4 розділу 4 Положення № 185/зп-24, статті 74, 85, 93, 101 Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - 
Закон № 1402-VIII) і водночас з таких мотивів.
Підпунктами 4.4.2.3, 4.4.2.7 розділу 4 Положення № 185/зп-24 передбачено, що учасник зобов`язаний помістити електронні пристрої, зокрема мобільні телефони, до спеціального пакета, наданого Комісією, та дотримуватись вказівок і вимог уповноважених представників. Окрім того, 30 вересня 2024 року Комісія на своєму офіційному вебсайті розмістила новину з інформацією, зокрема, щодо правил складання тестування. На виконання підпункту 4.6.1 та пункту 4.10 Положення № 185/зп-24 кандидатів на посаду судді, які 22 жовтня 2024 року з`явилися для складання тестування, забезпечено пакетом для особистих речей, а також уповноважені представники перед початком відповідного етапу іспиту ознайомили із загальними правилами складання іспиту.
Комісія врахувала надані кандидатом на посаду судді пояснення про те, що телефон у кишені піджака залишився через його неуважність і він не мав наміру скористатися цим гаджетом. Однак надані учасником іспиту пояснення, як зауважила Комісія, не спростовують факту вчинення порушення.
Авторитет судової влади та довіра до неї формуються залежно від персональної довіри до осіб, які обіймають посади суддів та становлять суддівський корпус. Важливо, щоб кандидат на посаду судді не допускав будь-якої неналежної (недоброчесної, неетичної) поведінки, яка може поставити під сумнів його відповідність вимогам, визначеним у статті 127 Конституції України та статті 69 Закону 1402-VIII. Нормативно-етичним підґрунтям зобов`язань, заборон та інших правил, які застосовуються до учасників іспиту та чітко визначені в умовах кваліфікаційного іспиту, виступають загальноприйняті стандарти академічної доброчесності, дотримання яких забезпечує довіру до його результатів, оскільки позбавляє будь-кого з конкурсантів невиправданих переваг та усуває сумніви у справедливості оцінювання. У зв`язку із цим Комісія визнала, що не може толерувати нехтування, зневажливе або недбале ставлення до таких правил.
12.  Також 23 жовтня 2024 року ВККС ухвалила рішення № 335/зп-24, яким затвердила кодовані та декодовані результати тестування загальних знань у сфері права та знань зі спеціалізації апеляційного господарського суду, складеного 22 та 23 жовтня 2024 року в межах оголошеного її рішенням від 14 вересня 2023 року № 94/ЗП-23 (зі змінами) конкурсу на зайняття вакантних посад суддів в апеляційних судах. 
У мотивувальній частині цього рішення ВККС, серед іншого, зазначила, що відповідно до підпункту 6.3.4 пункту 6.3 розділу 6 Положення № 185/зп-24 учасник визнається таким, що не склав етап іспиту, зокрема, у разі порушення порядку складання іспиту, що рішенням Комісії визнано істотним. Підпунктом 4.4.4 пункту 4 розділу 4 Положення № 185/зп-24 передбачено, що порушення учасником вимог Положення фіксується у складеному уповноваженими представниками протоколі та може мати наслідком припинення участі учасника у складанні іспиту (визнання таким, що не склав іспит).
Пункт 94 додатка 1 до цього рішення стосується результату кваліфікаційного іспиту ОСОБА_1 (код кандидата U202410221839), де зазначено, що він набрав 128 балів, результат етапу кваліфікаційного іспиту «не складено (порушення порядку складання іспиту)».
13.   ОСОБА_1 звернувся до суду із цим позовом, вважаючи протиправним рішення ВККС від 23 жовтня 2024 року № 334/зп-24. 
Короткий зміст рішення суду попередньої інстанції
14.  Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду рішенням від 21 травня 2025 року в задоволенні позову відмовив. 
15.  Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції виходив з того, що за обставинами цієї справи зовнішня поведінкова (об`єктивна) сторона порушення, яке ВККС поставила за провину позивачу (зокрема, порушення підпункту 4.4.2.3 пункту 4.4 розділу 4 Положення № 185/зп-24), пов`язана з виявленням у нього під час проведення іспиту в кишені піджака мобільного телефону. Цю обставину позивач не заперечив ані під час складення Протоколу, ані під час судового розгляду справи. Навпаки, позивач підтверджував зазначену обставину, але пояснював причини, з яких могла виникнути така ситуація, а також доводив, що таку обставину не можна вважати істотним порушенням через те, що телефон був вимкненим і немає доказів, що він користувався цим пристроєм під час іспиту. 
Стосовно цього суд першої інстанції також зауважив, що викладені в Положенні № 185/зп-24 правила щодо обов`язків учасників не лише вимкнути мобільні телефони, а й помістити їх до спеціального пакета є чіткими, зрозумілими та не допускають їх неоднозначного розуміння.
Доводи позивача про відсутність доказів його ознайомлення з відповідними обов`язками суд першої інстанції відхилив, зазначивши, що позивач, який вирішив взяти участь у проведенні кваліфікаційного оцінювання і з`явився у визначений день для складання іспиту, не міг не знати, що в наявному в публічному доступі для ознайомлення усіх учасників конкурсу Положенні № 185/зп-24 ВККС визначила порядок складання кваліфікаційного іспиту та методику оцінювання кандидатів. Як виснував суд першої інстанції, за наведеного позивач уважається обізнаним із його правами й обов`язками, а тому зобов`язаний був не тільки вимкнути мобільний телефон, але й помістити його до спеціального пакета, наданого Комісією, незалежно від того, чи озвучили таку вимогу уповноважені особи відповідача перед початком кваліфікаційного іспиту.
На підставі статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд першої інстанції визнав, що факт перебування у позивача в кишені піджака мобільного телефону під час складання кваліфікаційного іспиту не потребує доказування, оскільки визнається учасниками справи й підтверджується змістом Протоколу та відеозаписом прямої трансляції проведення іспиту, розміщеним у відкритому доступі на каналі Комісії в мережі «YouTube» за посиланням: http://surl.li/hfsvfj (час на відео з 06 год 58 хв 28 с до 06 год 59 хв 26 с). 
Суд першої інстанції зауважив, що значення події виявлення у позивача забороненого предмета Комісія оцінювала з погляду самої наявності цього факту, що суперечить вимогам Положення № 185/зп-24, а якісний рівень протиправності такого діяння як істотного мотивувала тим, що його вчинення суперечить закріпленим у Положенні № 185/зп-24 принципам справедливості, законності, прозорості й рівності для всіх учасників іспиту, а також ставить під обґрунтований сумнів питання відповідності позивача вимогам, визначеним у статті 127 Конституції України та статті 69 
Закону № 1402-VIII.
Твердження позивача про те, що він не користувався виявленим у нього вимкненим мобільним телефоном, суд першої інстанції визнав несуттєвими, оскільки в розглядуваній ситуації сам лише факт наявності у позивача забороненого пристрою свідчить про те, що він мав реальну фізичну змогу скористатись цим пристроєм.
Реагуючи на доводи позивача про порушення його права на участь в ухваленні рішення стосовно нього, суд першої інстанції зазначив, що ВККС таке його право забезпечила шляхом надання можливості власноручно викласти пояснення в Протоколі. З наведеного суд першої інстанції виснував, що Комісія розглянула питання щодо допущеного позивачем порушення порядку складення іспиту з урахуванням його пояснень стосовно цих обставин. 
Доводи позивача щодо недопустимості наданих відповідачем до цієї справи доказів, суд першої також відхилив як недоречні.
Суд першої інстанції врахував доводи позивача щодо причин, які зумовили його неуважність, однак визнав їх суб`єктивними й такими, що не можуть вплинути на висновки суду в цій справі.
16.  Розглянувши матеріали справи, всебічно й повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд першої інстанції дійшов висновку, що ВККС, коли приймала спірне рішення, діяла на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення. Спірне рішення відповідає встановленим Законом № 1402-VIII вимогам, а також критеріям правомірності рішень суб`єктів владних повноважень, що визначені у статті 2 КАС України, а тому немає підстав для задоволення позовних вимог.
Короткий зміст та обґрунтування наведених в апеляційній скарзі вимог
17.  В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 21 травня 2025 року та ухвалити нове, яким позов задовольнити.
18.  Доводи, викладені в апеляційній скарзі, щодо підстав скасування оскаржуваного рішення позивач мотивує тим, що суд першої інстанції: неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи; визнав встановленими недоведені обставини, що мають значення для справи; дійшов висновків, які не відповідають обставинам справи; неправильно застосував норми матеріального права. 
19.  Так, скаржник доводить, що суд першої інстанції не мав би брати до уваги надані відповідачем з порушенням вимог частини дев`ятої статті 79 КАС України CD-диск з відеозаписом трансляції іспиту з мережі «Інтернет», електронний лист «MAILER DAEMON» від 30 жовтня 2024 року та Протокол, складений до того ж на підставі фактів, добутих не на підставі, не в межах повноважень та не у спосіб, що передбачені Конституцією, законами України та Положенням № 185/зп-24. Переконує, що внаслідок цього порушення норм процесуального права суд першої інстанції не встановив фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, та не врахував висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 21 лютого 2024 року у справі № 918/535/23, щодо допустимості доказів.
У цьому ж контексті наголошує, що суд першої інстанції, відхиливши як незмістовні та недоречні його доводи про використання уповноваженими представниками Комісії несертифікованого засобу (ручного металодетектора), не вказав, у чому ж полягає їх незмістовність та недоречність, з уваги на те, що він доводив суду, що використання представниками Комісії спеціальних засобів для обшуку учасників іспиту не передбачено Положенням № 185/зп-24, а отже, є порушенням цього Положення. Наполягає, що докази, здобуті в незаконний спосіб, не можуть бути покладені в основу рішення, а отже, Протокол, який відповідач склав з порушенням приписів Положення № 185/зп-24, не може бути покладений в основу рішення щодо нього як належний та допустимий доказ порушення порядку складення іспиту.
Крім того, переконує, що виявлення уповноваженим представником Комісії у непередбачений законом та Положенням № 185/зп-24 порядок та спосіб у кишені його піджака незабороненого цим Положенням вимкненого мобільного телефону під час виходу наприкінці іспиту до вбиральні саме собою не дозволяє інтерпретувати зазначену подію як істотне порушення правил кваліфікаційного іспиту, адже ні в Протоколі, ні в оспорюваному судовому рішенні, ні в матеріалах, на підставі яких Комісія прийняла це рішення, немає інформації про таке: а) мобільний телефон був вимкненим; б) яким чином, коли та за яких обставин мобільний телефон потрапив до кишені його піджака; в) чи користувався він мобільним телефоном під час іспиту; г) яким чином вплинув або міг вплинути виявлений мобільний телефон на виконання кандидатом кваліфікаційного іспиту, визначення його результатів; ґ) зміст його пояснень до Протоколу. 
Зазначає, що він визнавав, що представники ВККС виявили у нього після закінчення складання іспиту під час виходу до вбиральні вимкнений мобільний телефон. Проте ні відповідач, ні суд не встановили й не довели, за яких обставин та коли мобільний телефон потрапив до кишені його піджака. 
Доводить також, що в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції стосовно виявленого у нього мобільного телефону безпідставно вживав словосполучення «забороненого предмета», «забороненого пристрою - мобільного телефону», оскільки підпунктом 4.4.3 пункту 4.4 розділу 4 Положення № 185/зп-24, який визначає, що саме забороняється учаснику, не забороняється мати в кишені вимкнені електронні пристрої. У цьому контексті також зауважує, що суд першої інстанції не надав оцінку тій обставині, що уповноважений представник Комісії перед початком складання іспиту повідомив учасникам конкурсу, що, для того щоб скористатися мобільним телефоном, вони мають вийти із зали (04 год 26 хв 00 с). З огляду на зазначене наполягає, що відповідач не довів факту, що він вчинив порушення встановленого Положенням № 185/зп-24 порядку складання іспиту.
20.  Крім того, зазначає, що суд першої інстанції, порушивши частини першу і другу статті 73, частину першу статті 75, частину першу статті 76, частини першу і другу статті 77, частини сьому - дев`яту статті 80, частину третю статті 90, статтю 2, частини першу - третю і п`яту статті 242 КАС України, не дослідив взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, залишивши поза увагою достовірні й достатні докази, які саме у своїй сукупності дають змогу дійти правильного висновку про те, що він не допускав істотного порушення порядку складання іспиту.
У цьому контексті наголошує, що за підпунктом 6.3.4.3 пункту 6.3 розділу 6 Положення
№ 185/зп-24 учасник визнається таким, що не склав етап іспиту, лише у разі порушення порядку складання іспиту, яке рішенням Комісії визнано істотним. Однак ані Положення № 185/зп-24, ані чинне законодавство не містять визначення поняття «істотносте порушення» та його критеріїв, за якими Комісія може вирішувати питання щодо порушень учасниками іспиту порядку складення іспиту (за наявності таких випадків), зокрема й щодо того, які порушення Комісія може визнати істотними та, як наслідок, визнати особу такою, що не склала іспит відповідно до підпункту 6.3.4.3 пункту 6.3.4 розділу 6 Положення № 185/зп-24. Наполягає, що така нормативна невизначеність (неврегульованість) поняття «істотне порушення учасником іспиту порядку складення іспиту», з однієї сторони, наділяє ВККС досить широкою свободою розсуду щодо оцінки допущеного порушення порядку складення іспиту на предмет його істотності, а з іншої сторони - відсутність чітких і зрозумілих для кожного учасника орієнтирів з визначення цього питання покладає на ВККС обов`язок належно мотивувати свої висновки, якщо вона вважатиме, що допущене учасником порушення порядку складення іспиту є істотним, тобто вагомим настільки, щоб це безумовно мало наслідком припинення участі особи в іспиті. На переконання скаржника, істотність порушення порядку складання іспиту може бути встановлена лише за умови урахування та дослідження ВККС як суб`єктом владних повноважень усіх обставин такого порушення. 
Наполягає також, що в спірній ситуації, якщо припустити, що він справді порушив порядок складення іспиту, Комісія мала б встановити всі складові правопорушення: об`єкт, об`єктивну сторону, суб`єкт й суб`єктивну сторону правопорушення. Для притягнення до відповідальності обов`язковою є наявність усіх елементів складу правопорушення, а відсутність будь-якого з них виключає можливість притягнення особи до відповідальності.
У цьому контексті стверджує, що суд першої інстанції не дослідив та не врахував суб`єктивну складову порушення встановленого Положенням № 185/зп-24 порядку складання кваліфікаційного іспиту, яке Комісія поставила йому за провину, та безпідставно погодився з висновком відповідача про визнання цього порушення істотним. Наполягає, що у випадку, коли немає суб`єктивної сторони правопорушення, то немає й складу порушення, а отже, в спірному випадку ВККС безпідставно визнала порушення істотним.
З покликання на практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) наполягає, що норми, на яких ґрунтується втручання у права людини, повинні бути достатньо доступними, точними та передбачуваними при їх застосуванні; норма є передбачуваною, коли вона забезпечує захист від свавільного втручання державних органів. Однак підпункт 6.3.4.4 пункту 6.3 розділу 6 Положення № 185/зп-24, яким закріплено умову щодо припинення участі учасником в іспиті, тобто визнання учасника таким, що не склав іспит, у разі порушення ним порядку складення іспиту (етапу іспиту), яке рішенням ВККС визнано істотним, не відповідає критерію якості закону (ясності і недвозначності), оскільки не містить критеріїв, за якими Комісія вирішує питання щодо порушень учасниками іспиту порядку складення іспиту та щодо того, які порушення Комісія може визнати істотними. На переконання скаржника, необмеженість трактування цього поняття в правозастосовній практиці призвела до свавільного його застосування.
Доводить також, що встановлення судом невідповідності окремих положень закону критерію «якість закону» зобов`язує застосувати найбільш сприятливий для особи спосіб тлумачення закону, однак суд першої інстанції, на його думку, не надав оцінку дотриманню ВККС при прийнятті спірного рішення вимог до рішень суб`єкта владних повноважень з позиції завдань адміністративного судочинства.
Наполягає, що належна мотивація рішення ВККС (як форма зовнішнього вираження дискреційних повноважень) дає можливість перевірити, як саме (за якими ознаками) відбувалася процедура вирішення питання і, зокрема, чи було прийняте ВККС рішення пропорційним встановленому порушенню. Однак ані Комісія, ані суд не врахували того, що телефон був вимкнутий, він не користувався ним під час тестування, а отже, ця обставина не могла вплинути на виконання ним тестування.
Крім того, стверджує, що з урахування сукупності обставин цієї справи, зокрема невмотивованості спірного рішення за відсутності нормативного визначення поняття «істотне порушення учасником іспиту порядку складення іспиту», спірне рішення є максимально радикальним за своїм впливом стосовно нього, адже відповідач, користуючись надто широкими межами своїх дискреційних повноважень, обрав найменш сприятливий для нього захід впливу.
З урахуванням наведеного наполягає, що мотиви стосовно поставленого йому в провину порушення порядку складання кваліфікаційного іспиту, які ВККС виклала в спірному рішенні, є необґрунтованими, непропорційними (неспівмірними) виявленому порушенню і такими, що зроблені фактично на підставі припущень (сумнівів) за відсутності належних доказів, які доводили б, що він умисне порушив правила складання іспиту, свідомо знехтував, зневажливо або недбало поставився до цих правил, так само як і його недоброчесність, що могло б мати наслідком припинення його участі в іспиті й визнання його таким, що не склав іспит відповідно до підпункту 4.4.4 пункту 4.4. розділу 4 та підпункту 6.3.4.4. пункту 6.3 розділу 6 Положення № 185/зп-24. 
21.  На підставі викладеного наполягає, що спірне рішення не відповідає критеріям обґрунтованості та пропорційності, визначеним статтею 2 КАС України, що є самостійною та достатньою підставою для визнання його протиправним і скасування. Своє чергою оскаржуване рішення суду першої інстанції, на переконання скаржника, не є законним і обґрунтованим, не відповідає завданню адміністративного судочинства, визначеному КАС України, та має бути скасоване з ухваленням ного рішення про задоволення позову. 
Позиція інших учасників справи
22.  У відзиві на апеляційну скаргу представник ВККС заперечує проти задоволення апеляційної скарги позивача та наполягає, що оскаржуване рішення суд першої інстанції ухвалив з дотриманням норм матеріального та процесуального права. 
23.  Зокрема, представник відповідача зазначає, що спірне рішення відповідає критеріям, встановленим у частині другій статті 2 КАС України, зокрема, прийняте на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин (фактів), що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення. Цим обставинам суд першої інстанції надав повну та всебічну оцінку та ухвалив законне й обґрунтоване рішення про відмову в задоволенні позову. 
Рух апеляційної скарги
24.  Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 26 червня 2025 року відкрила апеляційне провадження за апеляційною скаргою позивача, а ухвалою від 17 липня 2025 року призначила справу до розгляду в судовому засіданні.
ПОЗИЦІЯ ВЕЛИКОЇ ПАЛАТИ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Релевантні джерела права й акти їх застосування. Оцінка висновків суду, рішення якого переглядається, та аргументів учасників справи
25.  Згідно із частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
26.  Так, частиною першою статті 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист, зокрема, шляхом: визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
27.  Статтею 6 Конституції України визначено, що державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.
28.  На підставі частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
29.  Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
30.  Частини перша та друга статті 55 Конституції України гарантують, що права і свободи громадян захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
31.  Стаття 9 Конституції України визначає, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Так, статтею 19 Закону України від 29 червня 2004 року № 1906-IV «Про міжнародні договори України» конкретизовано, що чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.
32.  Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР Україна ратифікувала Конвенціюпро захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), взявши на себе зобов`язання гарантувати кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі І Конвенції (стаття 1 розділу І Конвенції).
Так, частиною першою статті 6 Конвенції гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість ці доводи будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
33.  Частиною першою статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.
34.  Крім того, частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ.
35.  Відповідно до практики ЄСПЛ приватне життя включає право особи на формування та розвиток стосунків з іншими людьми, зокрема стосунків професійного або ділового характеру (див. mutatis mutandis рішення від 7 серпня 1996 року у справі «С. проти Бельгії» (С. v. Belgium), заява № 21794/93, параграф 25). А обмеження, накладені на доступ до професії, визнані цим судом такими, що впливають на приватне життя (див. mutatis mutandis рішення від 27 липня 2004 року у справі «Сідабрас та Джяутас проти Литви» (Sidabras and Dziautas v. Lithuania), заяви № 55480/00 та № 59330/00, параграф 47).
36.  У рішенні від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» (Kraska v. Switzerland) ЄСПЛ визначив, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. До того ж такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.
37.  У цій справі позивач оскаржив рішення ВККС, прийняте щодо нього за результатами виконання першого етапу кваліфікаційного іспиту (тестування загальних знань у сфері права та знань зі спеціалізації апеляційного господарського суду) в межах оголошеного її рішенням від 14 вересня 2023 року № 94/ЗП-23 (зі змінами) конкурсу на зайняття вакантних посад суддів в апеляційних судах, що мало наслідком визнання його таким, що не склав кваліфікаційний іспит, та припинення його участі в зазначеному конкурсі.  
38.  Відповідно рішення відповідача безпосередньо зачіпає право позивача на повагу до приватного життя, гарантоване статтею 8 Конвенції, в аспекті доступу до обраної професії та можливості встановлювати та розвивати стосунки професійного характеру.
39.  Водночас втручання у право на повагу до приватного життя є таким, що порушує статтю 8 Конвенції, якщо воно не є виправданим за пунктом 2 статті 8 Конвенції як таке, що було здійснене «згідно із законом», переслідує одну або декілька законних цілей, перелічених у ньому, і є «необхідним у демократичному суспільстві» для досягнення цієї цілі / цих цілей.
40.  Отже, у розглядуваній справі перед судом постало завдання оцінити рішення ВККС, за яким відбулося втручання у приватне життя позивача, за трьома наведеними аспектами за статтею 8 Конвенції (оцінка законності, законної мети та необхідності такого «втручання»).
41.  Відповідно до частини другої статті 128 Конституції України призначення на посаду судді здійснюється за конкурсом, крім випадків, визначених законом.
42.  Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд, визначає Закон № 1402-VIII.
43.  Так, згідно із частинами першою - третьою статті 79 цього Закону (в редакції, чинній станом на 14 вересня 2023 року) конкурс на зайняття вакантної посади судді проводиться відповідно до цього Закону та положення про проведення конкурсу. Положення про проведення конкурсу на зайняття вакантної посади судді затверджується ВККС. Для проведення конкурсу на зайняття вакантної посади судді ВККС ухвалює рішення про його оголошення, розміщує відповідну інформацію на своєму офіційному вебсайті і вебпорталі судової влади та публікує її у визначених нею друкованих засобах масової інформації не пізніш як за місяць до дня проведення конкурсу.
44.  ВККС проводить конкурс на зайняття вакантних посад суддів апеляційного суду чи суддів Верховного Суду на основі рейтингу учасників за результатами кваліфікаційного оцінювання (частина дев`ята статті 79 Закону № 1402-VIII).
45.  Частиною першою статті 92 Закону № 1402-VIII унормовано, що ВККС є державним колегіальним органом суддівського врядування, який на постійній основі діє у системі правосуддя України.
46.  За статтею 93 Закону № 1402-VIII визначено повноваження ВККС, до яких згідно з пунктом 2 частини першої цієї статті належать проведення добору кандидатів для призначення на посаду судді, у тому числі організація проведення щодо них спеціальної перевірки відповідно до закону та приймання кваліфікаційного іспиту. 
47.  Як установив суд першої інстанції, рішенням від 14 вересня 2023 року № 94/зп-23 ВККС оголосила конкурс на зайняття вакантних посад суддів, зокрема в апеляційних судах із розгляду господарських справ, а також затвердила умови проведення конкурсу.
48.  Позивач звернувся до ВККС із заявою про участь в конкурсі на зайняття вакантних посад суддів апеляційних господарських судів, оголошеному її рішенням від 14 вересня 2023 року № 94/зп-23, і в подальшому згідно з рішенням Комісії від 4 березня 2024 року № 84/ас-24 набув правового статусу кандидата на зайняття вакантних посад суддів апеляційних судів (господарська спеціалізація).
49.  Згідно з пунктом 2 частини четвертої статті 79-3 Закону № 1402-VIII (тут і далі в редакції, чинній станом дату прийняття ВККС спірного рішення) ВККС проводить кваліфікаційне оцінювання кандидата на посаду судді, зокрема, апеляційного суду.
50.  Частиною першої статтю 85 Закону № 1402-VIII передбачено, що кваліфікаційне оцінювання включає такі етапи: 1) складання кваліфікаційного іспиту; 2) дослідження досьє та проведення співбесіди. Рішення про черговість етапів проведення кваліфікаційного оцінювання ухвалює Комісія.
51.  За частиною другою статті 85 Закону № 1402-VIII кваліфікаційний іспит для цілей кваліфікаційного оцінювання є основним засобом встановлення відповідності судді (кандидата на посаду судді) критерію професійної компетентності та проводиться в порядку, передбаченому статтею 74 цього Закону, з урахуванням особливостей, встановлених цією главою.
Кваліфікаційний іспит проводиться шляхом складання анонімних тестувань та практичного завдання. Анонімне тестування проводиться щодо когнітивних здібностей, історії української державності, загальних знань у сфері права та спеціалізації відповідного суду з урахуванням його інстанційності. Практичне завдання проводиться щодо спеціалізації відповідного суду з урахуванням його інстанційності.
52.  За результатами одного етапу кваліфікаційного оцінювання судді ВККС ухвалює рішення щодо допуску судді до іншого етапу кваліфікаційного оцінювання (частина десята статті 85 Закону № 1402-VIII).
53.  Згідно із частинами першою - третьою статті 74 Закону № 1402-VIII кваліфікаційний іспит є атестуванням професійної компетентності кандидата на посаду судді з метою виявлення належних знань, рівня підготовки та здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді.
Підставою для допуску до складання кваліфікаційного іспиту є рішення ВККС.
Кваліфікаційний іспит проводиться шляхом складання анонімних тестувань та практичних завдань. Анонімне тестування проводиться щодо когнітивних здібностей, історії української державності, загальних знань у сфері права та кожної спеціалізації суду: адміністративної, господарської та загальної (цивільної і кримінальної). Практичні завдання проводяться щодо кожної із зазначених спеціалізацій суду. Форма та зміст тестувань, практичних завдань, а також порядок їх проведення затверджуються ВККС.
54.  Частиною п`ятою статті 74 Закону № 1402-VIII визначено, що кандидат на посаду судді вважається таким, що склав кваліфікаційний іспит, якщо він набрав не менше 75 відсотків максимально можливого бала за кожне тестування та практичне завдання кваліфікаційного іспиту.
55.  Отже, за Законом № 1402-VІІІ призначення на посаду судді, зокрема вакантної посади судді апеляційного суду, здійснюється за конкурсом, який уповноважена проводити ВККС. Конкурс на зайняття вакантних посад суддів апеляційного суду Комісія проводить на основі рейтингу кандидатів за результатами кваліфікаційного оцінювання. Одним з етапів кваліфікаційного оцінювання є складання кваліфікаційного іспиту, що в свою чергу проводиться шляхом складання анонімних тестувань (у межах спірних правовідносин щодо загальних знань у сфері права та відповідної спеціалізації суду, а також щодо когнітивних здібностей) та практичного завдання. Кандидат уважається таким, що склав кваліфікаційний іспит з вибраної спеціалізації суду, за умови набрання не менше 75 відсотків максимально можливого бала за кожне тестування та практичне завдання кваліфікаційного іспиту.
56.  Рішенням Комісії від 19 червня 2024 року № 184/зп-24 (з урахуванням рішень Комісії від 31 липня 2024 року № 285/ас-24 та від 9 грудня 2024 року № 316/ас-24) призначено кваліфікаційне оцінювання в межах конкурсу на зайняття вакантних посад суддів в апеляційних господарських судах. Цим рішенням також встановлено черговість етапів кваліфікаційного оцінювання: перший - складання кваліфікаційного іспиту; другий - дослідження досьє та проведення співбесіди.
57.  Рішенням від 11 вересня 2024 року № 270/зп-24 Комісія призначила кваліфікаційний іспит у межах конкурсу та визначила черговість етапів його проведення: перший - тестування загальних знань у сфері права та знань зі спеціалізації відповідного суду; другий - тестування когнітивних здібностей; третій - виконання практичного завдання зі спеціалізації відповідного суду.
58.  Цим рішенням Комісія також визначила 13 год 00 хв 22 жовтня 2024 року часом та датою складання тестування загальних знань у сфері права та знань зі спеціалізації апеляційного господарського суду для 60 кандидатів на посаду судді. Для складання тестування у визначений час та дату з`явилися 55 кандидатів на посаду судді, зокрема і позивач.
59.  Згідно з пунктом 6 частини першої статті 93 Закону № 1402-VІІІ ВККС уповноважена затвердити порядок складання кваліфікаційного іспиту та методику оцінювання кандидатів, положення про проведення конкурсу на зайняття вакантної посади судді, порядок та методологію кваліфікаційного оцінювання. 
60.  Так, на виконання зазначених повноважень ВККС затвердила Положення № 185/зп-24, в якому визначила організаційно-правові засади підготовки та проведення кваліфікаційного іспиту. 
61.  Згідно з пунктами 1.1, 1.2 розділу 1 цього Положення кваліфікаційний іспит (далі - іспит) є атестуванням та основним засобом встановлення відповідності кандидата на посаду судді та судді (далі - учасник, учасники) критерію професійної компетентності. Метою іспиту є виявлення належних знань, рівня підготовки та здатності учасника здійснювати правосуддя у суді відповідного рівня та спеціалізації.
62.  За змістом підпункту 1.3.5 пункту 1.3 розділу 1 Положення № 185/зп-24 завданнями іспиту є встановлення відповідності учасника вимогам до посади судді відповідного рівня та спеціалізації за критерієм професійної компетентності та за визначеними показниками, зокрема щодо здатності практичного застосування знань у сфері права у суді відповідного рівня та спеціалізації, що встановлюється за сукупністю таких складових: вміння застосовувати знання у сфері права; навички юридичних письма; навички правничої аргументації.
63.  Основними принципами іспиту є об`єктивність, неупередженість, запобігання конфлікту інтересів, прозорість, рівність умов для його учасників та дотримання встановлених законодавством правил поведінки щодо конфлікту інтересів (пункт 1.6 розділу 1 Положення № 185/зп-24).
64.  Засобами проведення іспиту є: складання анонімного тестування, що визначає рівень когнітивних здібностей, знань з історії української державності, загальних знань у сфері права та зі спеціалізації суду відповідного рівня та виконання практичного завдання, що визначає рівень здатності практичного застосування знань у сфері права в суді відповідного рівня та спеціалізації (пункт 1.8 розділу 1 Положення № 185/зп-24).
65.  Відповідно до пункту 1.15 розділу 1 Положення № 185/зп-24 за результатами успішного проходження певного етапу (певних етапів) іспиту Комісія може ухвалити рішення про допуск учасника (учасників) до наступного етапу.
66.  Перебіг складання іспиту фіксується за допомогою технічних засобів відео- та звукозапису з відповідною трансляцією у режимі реального часу. Записи відеотрансляцій зберігаються на офіційному обліковому записі (офіційному каналі) Комісії на платформах (сервісах) в мережі «Інтернет», які забезпечують збереження аудіовізуальних творів (відеохостинг), та/або на вебсайті Комісії (пункт 1.16 розділу 1 Положення № 185/зп-24).
67.  Пунктом 4.4 розділу 4 Положення № 185/зп-24 визначено загальні правила складання іспиту.
68.  Так, відповідно до підпунктів 4.4.2.2, 4.4.2.3, 4.4.2.7 пункту 4.4 розділу 4 
Положення № 185/зп-24 учасник зобов`язаний: вимкнути власні електронні пристрої [мобільні телефони, електронні годинники, пристрої зчитування, обробки, збереження, відтворення та приймання-передавання інформації, а також окремі елементи, які можуть бути їх складовими (Bluetooth-гарнітура, навушники тощо)]; помістити власні паперові джерела інформації (у тому числі нотатки), електронні пристрої та інші особисті речі до спеціального пакета, наданого Комісією; дотримуватись вказівок і вимог уповноважених представників. 
69.  Згідно з підпунктом 4.6.1 пункту 4.6 розділу 4 Положення № 185/зп-24 для складання іспиту учасник забезпечується, серед іншого, пакетом для особистих речей.
70.  Перед початком відповідного етапу іспиту уповноважені представники ознайомлюють учасників із загальними правилами складання іспиту (пункт 4.10 розділу 4 
Положення № 185/зп-24).
71.  Підпунктом 4.4.4 пункту 4.4 розділу 4 Положення № 185/зп-24 визначено, що порушення учасником вимог цього Положення фіксується у складеному уповноваженими представниками протоколі та може мати наслідком припинення участі учасника у складанні іспиту (визнання таким, що не склав іспит).
72.  Згідно з пунктом 6.1 розділу 6 Положення № 185/зп-24 стадіями встановлення результатів іспиту є: затвердження кодованих результатів кожного етапу іспиту; затвердження декодованих результатів кожного етапу іспиту; затвердження загальних результатів іспиту.
73.  Пунктом 6.3 розділу 6 Положення № 185/зп-24 визначено порядок затвердження кодованих результатів етапу іспиту.
74.  Зокрема, абзацом першим підпункту 6.3.1 пункту 6.3 розділу 6 Положення № 185/зп-24 передбачено, що при затвердженні кодованих результатів іспиту Комісія розглядає документи, складені уповноваженими представниками.
75.  Підпунктом 6.3.2 пункту 6.3 розділу 6 Положення № 185/зп-24 визначено, що у рішенні про затвердження кодованих результатів етапу іспиту зазначається: код учасника; бал учасника; результат етапу іспиту («успішно складено» або «не складено»).
76.  Згідно з підпунктом 6.3.4.3 пункту 6.3 розділу 6 Положення № 185/зп-24 учасник визнається таким, що не склав етап іспиту, у разі, зокрема, порушення порядку складання іспиту, що рішенням Комісії визнано істотним.
77.  Відповідно до підпункту 6.4.1 пункт 6.4 розділу 6 Положення № 185/зп-24 декодовані результати етапу іспиту встановлюються з урахуванням кодованих результатів етапу іспиту та явки учасників. 
78.  Підпунктом 6.4.2 пункт 6.4 розділу 6 Положення № 185/зп-24 визначено, що у рішенні про затвердження декодованих результатів етапу іспиту зазначається: прізвище, ім`я, по батькові учасника; код учасника; бал учасника; результат етапу іспиту («успішно складено» або «не складено»).
79.  Загальні результати іспиту визначаються на підставі декодованих результатів кожного його етапу (підпункт 6.5.1 пункту 6.5 розділу 6 Положення № 185/зп-24).
80.  Учасник іспиту визнається таким, що не склав іспит, у разі нескладання одного або більше його етапів (підпункт 6.5.5 пункту 6.5 розділу 6 Положення № 185/зп-24).
81.  Результати іспиту затверджуються Комісією та оприлюднюються на її офіційному вебсайті (підпункт 6.5.6 пункту 6.5 розділу 6 Положення № 185/зп-24).
82.  Аналіз наведених приписів Положення № 185/зп-24 дозволяє констатувати, що ВККС наділена повноваженням на будь-якому етапі визнати кандидата таким, що не склав кваліфікаційний іспит, у разі допущення цим кандидатом порушення порядку складення іспиту, що рішенням Комісії визнано істотним.
83.  За обставинами цієї справи 22 жовтня 2024 року ОСОБА_1 у межах кваліфікаційного іспиту складав тестування загальних знань у сфері права та знань зі спеціалізації апеляційного господарського суду (індивідуальний код учасника іспиту - U202410221839). У межах цього етапу кваліфікаційного іспиту о 15 год 48 хв уповноважені представники ВККС склали Протокол реєстрації порушення стосовно позивача, яке за змістом цього Протоколу полягало у виявленні в кишені його піджака мобільного телефону. 
84.  Цей Протокол містить власноручні пояснення ОСОБА_1 такого змісту: «Так, дійсно мобільний телефон перебував у кишені піджака у виключеному стані. До пакету телефон не був покладений через те, що неуважно слухав роз`яснення і мабуть пропустив цей момент. Наміру скористатися телефоном не мав і залишив його на столі уповноважених представників».
85.  23 жовтня 2024 року Комісія ухвалила рішення № 334/зп-24, яким визнала порушення кандидатом на посаду судді з індивідуальним кодом (логіном) U202410221839 порядку складання кваліфікаційного іспиту під час тестування загальних знань у сфері права та знань зі спеціалізації апеляційного господарського суду, призначеного на 22 жовтня 2024 року рішенням ВККС від 11 вересня 2024 року № 270/зп-24, істотним й таким, що має наслідком визнання особи такою, що не склала відповідного етапу кваліфікаційного іспиту.
У цьому рішенні Комісія наголосила, що підпунктами 4.4.2.3, 4.4.2.7 пункту 4.4 розділу 4 Положення № 185/зп-24 передбачено, що учасник зобов`язаний помістити електронні пристрої, зокрема мобільні телефони, до спеціального пакета, наданого Комісією, та дотримуватись вказівок і вимог уповноважених представників. Окрім того, 30 вересня 2024 року Комісія на своєму офіційному вебсайті розмістила новину з інформацією, зокрема, щодо правил складання тестування. На виконання підпункту 4.6.1 пункту 4.6 та пункту 4.10 Положення № 185/зп-24 кандидатів на посаду судді, які 22 жовтня 2024 року з`явилися для складання тестування, забезпечено пакетом для особистих речей, а також уповноважені представники перед початком відповідного етапу іспиту ознайомили із загальними правилами складання іспиту.
Комісія врахувала надані кандидатом на посаду судді пояснення про те, що телефон у кишені піджака залишився через його неуважність і він не мав наміру скористатися цим гаджетом. Однак надані учасником іспиту пояснення, як зауважила Комісія, не спростовують факту вчинення порушення.
86.  У цей же день ВККС ухвалила рішення № 335/зп-24, яким затвердила кодовані та декодовані результати тестування загальних знань у сфері права та знань зі спеціалізації апеляційного господарського суду, складеного 22 та 23 жовтня 2024 року в межах оголошеного її рішенням від 14 вересня 2023 року № 94/ЗП-23 (зі змінами) конкурсу на зайняття вакантних посад суддів в апеляційних судах.
Пункт 94 додатка 1 до цього рішення стосується результату кваліфікаційного іспиту ОСОБА_1 (код кандидата U202410221839), де зазначено, що він набрав 128 балів, результат етапу кваліфікаційного іспиту - «не складено (порушення порядку складання іспиту)».
87.  Рішення ВККС від 23 жовтня 2024 року № 335/зп-24 за своєю суттю є похідним від її згаданого вище рішення № 334/зп-24, у якому ВККС дійшла висновку про необхідність визнання порушення кандидатом на посаду судді з індивідуальним кодом (логіном) U202410221839 (тобто ОСОБА_1 ) порядку складання кваліфікаційного іспиту істотним, яке має наслідком визнання особи такою, що не склала відповідного етапу кваліфікаційного іспиту.
88.  Отже, спірне рішення, як можна зрозуміти з його змісту та пояснень представника відповідача, ВККС ухвалила, встановивши, що під час складання першого етапу кваліфікаційного іспиту (тестування загальних знань у сфері права та знань зі спеціалізації апеляційного господарського суду) уповноважені представники Комісії виявили у позивача перед його виходом до вбиральні мобільний телефон. Вирішуючи питання щодо порушення позивачем порядку складання іспиту, члени Комісії виходили з того, що авторитет судової влади та довіра до неї формуються залежно від персональної довіри до осіб, які обіймають посади суддів та становлять суддівський корпус. Важливо, щоб кандидат на посаду судді не допускав будь-якої неналежної (недоброчесної, неетичної) поведінки, яка може поставити під сумнів його відповідність вимогам, визначеним у статті 127 Конституції України та статті 69 Закону 1402-VIII. Нормативно-етичним підґрунтям зобов`язань, заборон та інших правил, які застосовуються до учасників іспиту та чітко визначені в умовах кваліфікаційного іспиту, виступають загальноприйняті стандарти академічної доброчесності, дотримання яких забезпечує довіру до його результатів, оскільки позбавляє будь-кого з конкурсантів невиправданих переваг та усуває сумніви у справедливості оцінювання. Комісія дійшла згоди, що не може толерувати нехтування, зневажливе або недбале ставлення до таких правил. У підсумку Комісія одноголосно виснувала, що позивач допустив істотне порушення порядку складання іспиту, яке має наслідком визнання особи такою, що не склала відповідного етапу кваліфікаційного іспиту.
89.  Не погоджуючись із таким рішенням ВККС, позивач стверджує, що не допускав порушення порядку складання іспиту, а обставину виявлення представниками Комісії у кишені його піджака під час виходу до вбиральні, а не безпосередньо під час складання тестування, мобільного телефону, до того ж вимкненого, якщо й можна вважати порушення порядку складання іспиту, то неістотним. Крім того, заперечує правомірність способу виявлення у нього мобільного телефону (огляду із використанням спеціальних засобів). Загалом позивач доводить, що спірне рішення не відповідає критеріям обґрунтованості та пропорційності, визначеним статтею 2 КАС України. 
90.  Частиною п`ятою статті 101 Закону № 1402-VIII визначено, що рішення ВККС, палат та колегій Комісії викладаються у письмовій формі. У рішенні зазначаються дата і місце ухвалення рішення, склад Комісії (палати, колегії), питання, що розглядалося, мотиви ухваленого рішення, результати поіменного голосування членів Комісії. Рішення підписується головуючим і членами Комісії (палати, колегії), які брали участь у його ухваленні.
91.  Відповідно до частини сьомої статті 101 Закону № 1402-VIII рішення ВККС можуть бути оскаржені до суду з підстав, установлених цим Законом.
92.  До того ж пунктом 48 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» 
Закону № 1402-VIII визначено, що рішення ВККС оскаржуються відповідно до статті 88 цього Закону.
93.  Так, частиною другою статті 88 Закону № 1402-VIII передбачено, що суддя (кандидат на посаду судді), який не згодний із рішенням ВККС щодо його кваліфікаційного оцінювання, може оскаржити це рішення в порядку, передбаченому КАС України.
94.  Оскільки рішення ВККС про визнання кандидата на посаду судді таким, що не склав відповідного етапу кваліфікаційного іспиту, з моменту його ухвалення спричиняє негативні наслідки для кандидата на посаду судді, адже припиняє його участь у конкурсі на цю посаду, то таке рішення підлягає оскарженню відповідно до статті 88 Закону № 1402-VIII та в порядку, передбаченому КАС України.
95.  Згідно із частиною третьою статті 88 Закону № 1402-VIII рішення ВККС, ухвалене за результатами проведення кваліфікаційного оцінювання, може бути оскаржене та скасоване виключно з таких підстав:
1) склад членів ВККС, який провів кваліфікаційне оцінювання, не мав повноважень його проводити;
2) рішення не підписано будь-ким із складу членів ВККС, який провів кваліфікаційне оцінювання;
3) суддя (кандидат на посаду судді) не був належним чином повідомлений про проведення кваліфікаційного оцінювання - якщо було ухвалено рішення про непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді з підстав неявки для проходження кваліфікаційного оцінювання;
4) рішення не містить посилання на визначені законом підстави його ухвалення або мотивів, з яких Комісія дійшла відповідних висновків.
96.  Велика Палата Верховного Суду не встановила обставин чи підстав для скасування спірного рішення ВККС, визначених пунктами 1-3 статті 88 Закону № 1402-VIII.
97.  Водночас це рішення з урахуванням доводів позивача потребувало всебічної оцінки судом на предмет відповідності вимогам, визначеним у пункті 4 частини третьої статті 88 
Закону № 1402-VIII, щодо вмотивованості висновків ВККС.
98.  Велика Палата Верховного Суду у своїх рішеннях сформувала сталу практику щодо оцінювання рішень ВККС на предмет відповідності пункту 4 частини третьої статті 88 Закону № 1402-VIII (до прикладу, постанови від 14 листопада 2024 року у справі № 990/139/21, від 20 березня 2025 року у справі № 990/134/21, від 30 травня 2024 року у справі № 990/189/23, від 5 червня 2025 року у справі № 990/117/24, від 4 вересня 2025 року у справі № 990/123/24), згідно з якою повноваження Комісії стосовно оцінювання кандидата на посаду судді є дискреційними та виключною компетенцією її як уповноваженого органу, який на постійній основі діє в національній системі судоустрою. Жоден суб`єкт, у тому числі й суд, не вправі втручатися в здійснення Комісією компетенції щодо оцінювання кандидатів на посаду судді в межах конкурсу на зайняття вакантних посад суддів.
99.  Поряд із цим Велика Палата Верховного Суду наголошувала, що відповідно до завдань адміністративного судочинства, визначених статтею 2 КАС України, адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, передбаченими у цій статті й інших законах, зокрема в Законі № 1402-VIII. Водночас оцінка Верховним Судом мотивів та обґрунтованості оспорюваного рішення ВККС не є втручанням у її дискреційні повноваження.
100.        Такий висновок Велика Палата Верховного Суду аргументувала, зокрема, тим, що вимога стосовно обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень означає, що таке рішення повинне прийматися з урахуванням усіх обставин, що мають значення для його прийняття. Цей критерій вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так й інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків. Несприятливе для особи рішення повинне бути вмотивованим.
101.        Тож у цій справі Велика Палата Верховного Суду, оцінюючи спірне рішення ВККС на предмет відповідності пункту 4 частини третьої статті 88 Закону № 1402-VIII з урахуванням її наведеної правозастосовної практики, виходить з такого.
102.        Спірне рішення Комісія прийняла, реалізуючи її визначені законом повноваження в конкурсній процедурі добору на зайняття вакантних посад суддів апеляційних господарських судів, за результатами першого етапу кваліфікаційного іспиту - тестування загальних знань у сфері права та знань зі спеціалізації апеляційного господарського суду, яке складав позивач.
103.        Велика Палата Верховного Суду підтверджує, що повноваження Комісії стосовно оцінювання кандидата на посаду судді є дискреційними та виключною компетенцією її як уповноваженого органу, який на постійній основі діє в національній системі судоустрою.
104.        Поряд із цим слід зазначити, що згідно з Рекомендацією № R (80) 2 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11 березня 1980 року як дискреційні слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за певних обставин.
105.        ЄСПЛ висловив правову позицію, згідно з якою за загальним правилом національні суди повинні утриматися від перевірки обґрунтованості адміністративних актів, однак все ж суди повинні проконтролювати, чи не є викладені у них висновки адміністративних органів щодо обставин у справі довільними та нераціональними, не підтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів; у будь-якому разі суди повинні дослідити такі акти, якщо їх об`єктивність та обґрунтованість є ключовим питанням правового спору (рішення у справі «Дружстевні заложна Пріа та інші проти Чеської Республіки» від 31 липня 2008 року, у справі «Брайєн проти Об`єднаного Королівства» від 22 листопада 1995 року, у справі «Сігма радіо телевіжн лтд проти Кіпру» від 21 липня 2011 року, у справі «Путтер проти Болгарії» від 2 грудня 2010 року).
106.        Необхідно також ураховувати, що одним із завдань адміністративного судочинства є перевірка реалізації суб`єктами владних повноважень їхніх дискреційних повноважень, зокрема, за критеріями обґрунтованості, з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.
107.        Отже, відповідаючи на порушені в апеляційній скарзі питання, Велика Палата Верховного Суду має перевірити висновки ВККС в оспорюваному рішенні на предмет їх об`єктивності та обґрунтованості, оскільки це є ключовим питанням правового спору в розглядуваній справі в межах апеляційної скарги. У зв`язку із цим Велика Палата Верховного Суду зазначає таке.
108.        Реалізувавши свої повноваження згідно із пунктом 6 частини першої статті 93 Закону № 1402-VІІІ, Комісія затвердила Положення № 185/зп-24, у підпунктах 4.4.2.2, 4.4.2.3, 4.4.2.7 пункту 4.4 розділу 4 якого серед правил складання іспиту передбачила, що учасник зобов`язаний вимкнути власні електронні пристрої (зокрема, мобільні телефони) та помістити їх до спеціального наданого Комісією пакета, а також дотримуватись вказівок і вимог уповноважених представників Комісії.
109.        Пунктом 4.10 розділу 4 Положення № 185/зп-24 визначено, що перед початком відповідного етапу іспиту уповноважені представники ознайомлюють учасників із загальними правилами складання іспиту. 
110.        Суд встановив, що перед початком складання іспиту представник Комісії наголошував учасникам про зобов`язання вимкнути власні електронні пристрої (зокрема, мобільні телефони) та помістити їх до спеціального наданого Комісією пакета.
111.        Варто зауважити, що на день прийняття ВККС спірного рішення пункт 6 частини першої статті 93 Закону № 1402-VІІІ був чинним, неконституційним у встановленому законом порядку не визнавався. Так само були чинними і приписи
Положення № 185/зп-24. А тому правових підстав їх незастосування не було.
112.        Водночас, як слушно зауважив суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні, Положення № 185/зп-24 не визначає критеріїв, за якими Комісія може вирішувати питання щодо порушень учасниками іспиту порядку його складання (за наявності таких випадків), зокрема й щодо того, які порушення Комісія може визнати істотними та, як наслідок, визнати особу такою, що не склала іспит відповідно до підпункту 6.3.4.3 пункту 6.3 цього Положення.
113.        За обставинами цієї справи, об`єктивна сторона порушення, яке ВККС поставила за провину позивачу (порушення підпункту 4.4.2.3 пункту 4.4 розділу IV Положення № 185/зп-24), пов`язана з виявленням у нього в кишені піджака під час проведення іспиту мобільного телефону, який позивач, якби він дотримувався правил складання іспиту, мав би покласти до призначеного для цього пакета.
114.        Варто зауважити, що цю обставину позивач визнав у позовній заяві, пояснюючи причини, з яких могла виникнути така ситуація, і доводив неможливість вважати цю обставину істотним порушення порядку складання іспиту, оскільки мобільний телефон був вимкненим і він не користувався цим електронним пристроєм, що не заперечував відповідач.  
115.        З урахуванням викладеного варто зазначити, що закріплені 
Положенням № 185/зп-24 правила про необхідність на час складання іспиту не лише вимкнути власні електронні пристрої (зокрема, мобільні телефони), а й помістити їх до спеціального наданого Комісією пакета є чіткими, зрозумілими та не допускають їх неоднозначного розуміння.
116.        Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що факт перебування у позивача в кишені піджака мобільного телефону під час складання кваліфікаційного іспиту не потребує доказування, оскільки визнається учасниками справи й підтверджується змістом Протоколу та відеозаписом прямої трансляції проведення іспиту, розміщеним у відкритому доступі на каналі Комісії в мережі «YouTube» за посиланням: http://surl.li/hfsvfj (час на відео з 06 год 58 хв 28 с до 06 год 59 хв 26 с).
117.        Істотність порушення порядку складання іспиту, яке допустив позивач, Комісія мотивувала тим, що не може толерувати нехтування, зневажливе або недбале ставлення до цих правил, які чітко визначені в Положенні № 185/зп-24, наголошуючи, що авторитет судової влади та довіра до неї формуються залежно від персональної довіри до осіб, які обіймають посади суддів та становлять суддівський корпус, і важливості того, щоб кандидат на посаду судді не допускав будь-якої неналежної (недоброчесної, неетичної) поведінки, яка може поставити під сумнів його відповідність вимогам, визначеним у статті 127 Конституції України та статті 69 Закону № 1402-VIII.
118.        Щодо тверджень позивача про те, що він не користувався мобільним телефоном під час складання іспиту, слід зазначити, що в розглядуваній ситуації підтвердження факту використання як активної дії (списування) не має суттєвого значення, оскільки вимогу в підпункті 4.4.2.3 пункту 4.4 розділу IV Положення № 185/зп-24 щодо поміщення власних електронних пристроїв до спеціального пакета, наданого Комісією, слід розглядати в ширшому значенні, а саме як заборону учасникам іспиту мати в розпорядженні недозволене джерело інформації, тобто мати реальну фізичну змогу скористатись цим джерелом інформації.
119.        Як цілком слушно зазначив суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні, ВККС оцінила наявність у позивача під час складання іспиту недозволеної речі (мобільного телефону) з погляду самої наявності цього факту, що суперечить вимогам 
Положення № 185/зп-24, а якісний рівень протиправності такого діяння як істотного мотивувала тим, що його вчинення суперечить закріпленим у цьому Положенні принципам справедливості, законності, прозорості й рівності для всіх учасників іспиту, а також ставить під обґрунтований сумнів питання відповідності позивача вимогам, визначеним у статті 127 Конституції України та статті 69 Закону № 1402-VIII.
120.        У контексті правовідносин, щодо яких виник спір, необхідно враховувати, що ВККС наділена повноваженням на будь-якому етапі припинити участь кандидата у складенні кваліфікаційного іспиту і визнати його таким, що не склав кваліфікаційний іспит, у разі допущення цим кандидатом порушення порядку складання іспиту, що рішенням Комісії визнано істотним (підпункт 6.3.4.3 пункту 6.4, підпункт 6.5.5 пункту 6.5 розділу 6 Положення № 185/зп-24).
121.        Оцінка істотності допущеного учасником порушення належить до дискреційних повноважень членів Комісії, яка є колегіальним органом і вирішує це питання шляхом голосування.
122.        Доводи позивача щодо недопустимості доданих відповідачем до матеріалів справи доказів Велика Палата Верховного Суду відхиляє, оскільки ці доводи з урахуванням того, що позивач як у Протоколі, так і в позовній заяві визнав, що мобільний телефон перебував у кишені його піджака від самого початку іспиту до його виявлення членами Комісії, не впливають на вирішення спору в цій справі.
123.        Оцінюючи доводи позивача, Велика Палата Верховного Суду вважає, що викладені в оспорюваному рішенні висновки щодо обставин у справі не є довільними чи нераціональними, вони підтверджені доказами і не є помилковими щодо фактів. Такі висновки не видаються свавільними чи необґрунтованими і не виходять за межі виключної дискреції Комісії щодо оцінювання кандидатів.
124.        Отже, перевіривши обґрунтованість доводів позивача в апеляційній скарзі та правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що судове рішення відповідає вимогам статті 242 КАС України щодо його законності та обґрунтованості, а доводи, наведені позивачем в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції в цьому рішенні, не містять вагомих підстав для його зміни чи скасування.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
125.        Відповідно до пункту 1 частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
126.        На підставі частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
127.        Оскільки суд першої інстанції розглянув справу з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують викладених у судовому рішенні цього суду висновків, то апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанцій - без змін. 
Судові витрати
128.        Згідно із частиною шостою статті 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
129.        Оскільки Велика Палата Верховного Суду не змінює судове рішення та не ухвалює нове, то і перерозподіл судових витрат не здійснює.
Керуючись статтями 242, 266, 308, 310, 315, 316, 322, 325 КАС України, Велика Палата Верховного Суду
ПОСТАНОВИЛА:
1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
2. Рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 21 травня 2025 року у справі № 990/413/24 за позовом ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про визнання протиправним і скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий суддя-доповідач                                                              Н. В. Шевцова
Судді: | О. Л. Булейко           І. А. Воробйова           О. А. Губська          А. А. Ємець          Л. Ю. Кишакевич          В. В. Король      О. В. Кривенда | | М. В. Мазур С. О. Погрібний Н. С. Стефанів Т. Г. Стрелець І. В. Ткач О. С. Ткачук