УХВАЛА

22 вересня 2025 року
м. Київ
справа №295/8622/24
адміністративне провадження №К/990/35792/25
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Загороднюка А.Г.,
суддів: Білак М.В.,  Єресько Л.О., 
перевіривши касаційну скаргу адвоката Рябчук Олесі Дмитрівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 на постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 29 липня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця,-
УСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивач,   ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області (далі - відповідач) про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця.
Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 07 червня 2024  року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження.
Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 05 червня 2025  року адміністративний позов  задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області № 1819130100015571 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства, яким зобов`язано громадянина російської федерації  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , примусово повернутися до країни походження або третьої країни.
Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 29 липня 2025 року апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області задоволено повністю. Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 05 червня 2025 року скасовано. Прийнято нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено.
27 червня 2025 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга адвокат Рябчук Олесі Дмитрівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , в якій представник скаржника просить скасувати  постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 29 липня 2025 року, залишити в силі рішення Богунського районного суду м. Житомира.
За правилами частини першої  статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України  (далі -КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.
Пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України   обумовлено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього  Кодексу  розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо:
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього  Кодексу  позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Отже, аналіз указаних положень дає підстави для висновку, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються з ухваленими судовими рішеннями після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках. При цьому, перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень є вичерпним і касаційна скарга повинна бути обґрунтована виключно такими доводами.
У цій справі суд першої інстанції розглянув справу за правилами спрощеного позовного провадження.
Оцінивши доводи касаційної скарги колегія суддів констатує, що скаржником не наведено обґрунтованих посилань на існування обставин, передбачених підпунктами "а"-"г" пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, а відтак відсутні підстави для відкриття касаційного провадження.
Також, скаржник у касаційній скарзі зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові від 18 червня 2020 року у справі                   № 758/13408/18, від 16 квітня 2020 року у справі № 522/4805/19 щодо застосування   статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».
Суд зазначає, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої  статті 328 КАС України  обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої  статті 328 КАС України  є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга).
Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах розуміються такі рішення, в яких має місце однакове правове регулювання спірних правовідносин.
Правовим висновком Верховного Суду є висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, сформульований внаслідок казуального тлумачення цієї норми при касаційному розгляді конкретної справи, та викладений у мотивувальній частині постанови Верховного Суду, прийнятої за наслідками такого розгляду.
Суд зауважує, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в мотивувальній частині постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.
Отже, неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, як підстави для касаційного оскарження, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі з подібними правовідносинами.
Не можна посилатися на неврахування висновку Верховного Суду, як на підставу для касаційного оскарження, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення, а не різним застосуванням норми.
Так, при встановленні доцільності посилання на постанови Верховного Суду, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, як на підставу для перегляду оскаржуваного рішення за пунктом 1 частини четвертої  статті 328 КАС України, кожен правовий висновок Верховного Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: чи є правовідносини подібними та чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на редакцію відповідних законодавчих актів.
У такому випадку правовий висновок розглядається "не відірвано" від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних редакцій нормативно-правових актів.
Водночас скаржником указаних вимог не дотримано, оскільки не обґрунтовано, що викладні у касаційній скарзі правові позиції Верховного Суду зберігають юридичну силу до спірних правовідносин, тобто має місце однакове правове регулювання спірних правовідносин.
Суд апеляційної інстанції скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позовних вимог виходив з того, що ОСОБА_1 перевищено строк перебування в Україні більш як на 30 днів, що підтверджується постановою про накладення адміністративного стягнення серії ПН МЖТ № 001643 від 09 травня 2024 року. Відповідно до рішення Богунського районного суду м.Житомира від 25 липня 2024 року відмовлено в задоволенні позовної заяви Рябчун О.Д., яка діяла в інтересах ОСОБА_1 , до Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення ПН МЖТ № 001643 від 09 травня 2024 року. 
Суд апеляційної інстанції також врахував,  що чинним законодавством України не передбачено виключень із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України і наявність родичів (матері) не звільняє особу від необхідності дотримання міграційного законодавства України. При цьому факт наявності у позивача матері громадянки України не спростовує встановлені відповідачем порушення в його діях та не звільняють особу від відповідальності за вчинення порушення вимог Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».
Вказане відповідає правовій позиції Верховного Суду, наведеній у постановах від 23 січня 2020 року у справі № 343/2242/16-а, від 12 серпня 2020 року у справі № 755/14023/17, від 18 березня 2021 року у справі № 522/14416/18, від 13 квітня 2021 року у справі № 211/1113/18 (2- а/211/91/18), від 28 жовтня 2020 року у справі № 274/7478/19,   від 30 серпня 2024 року у справі № 522/8660/23.
Верховний Суд зауважує, що скаржником не доведено подібність правовідносин у вказаних справах, аналіз висновків судів попередніх інстанцій у цій справі і у наведених скаржником судових рішеннях суду касаційної інстанції свідчить про те, що вони ґрунтуються на конкретних фактичних обставинах справи, які залежать від їх повноти, характеру, об`єктивності, юридичного значення. Посилання на постанови Верховного Суду у скарзі зроблено без аналізу та врахування обставин справ, за яких суд касаційної інстанції зробив ці висновки.
Також, скаржником не обґрунтовано, в чому полягає неправильність застосування норм матеріального права та які висновки судів попередніх інстанцій суперечать висновкам Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.
Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій, цитування норм права, якими врегульовано спірні правовідносини та висловлення незгоди з наданою судами правовою оцінкою встановлених обставин і досліджених доказів, що не є належним обґрунтуванням підстав касаційного оскарження.
Отже, касаційна скарга не містить належних доводів та обґрунтувань щодо підстав оскарження судових рішень у цій справі на підставі пункту 1 частини четвертої  статті 328 КАС України.
Враховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, натомість, в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України), а в подальшому саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частина перша статті 341 КАС України).
Згідно з частиною другою  статті 332 КАС України  до касаційної скарги, яка не оформлена відповідно до вимог, встановлених  статтею 330 цього Кодексу, застосовуються положення  статті 169 цього Кодексу.
За таких обставин, відповідно до правил статей  169,  332 КАС України  касаційна скарга підлягає залишенню без руху з установленням скаржнику строку для усунення її недоліків шляхом надання до суду касаційної інстанції уточненої касаційної скарги із зазначенням підстав для касаційного оскарження судових рішень, з чітким посиланням на пункти частини четвертої статті 328 КАС України, що саме є підставою для касаційного оскарження та пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, а також надання копій уточненої касаційної скарги у відповідності до кількості учасників справи.
На підставі викладеного, керуючись статтями    169,    328,    330,    332 Кодексу адміністративного судочинства України,
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу адвоката Рябчук Олесі Дмитрівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 на постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 29 липня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця - залишити без руху.
Надати заявнику касаційної скарги строк у десять днів з дня вручення копії цієї ухвали для усунення недоліків шляхом надання до суду касаційної інстанції: 
- уточненої касаційної скарги із зазначенням підстав для касаційного оскарження судових рішень, з чітким посиланням на пункти частини четвертої статті 328 КАС України, що саме є підставою для касаційного оскарження та пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, а також надання копій уточненої касаційної скарги у відповідності до кількості учасників справи.
Роз`яснити, що в разі невиконання вимог цієї ухвали у встановлений судом строк касаційну скаргу буде повернуто.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

А.Г. Загороднюк
М.В. Білак 
 Л.О. Єресько ,
Судді Верховного Суду