ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2025 року	Львів	Справа № 260/901/25 пров. № А/857/14590/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі :

головуючого судді :                                                  Кухтея Р.В.,
суддів :                                                                      Гуляка В.В., Ільчишин Н.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 19 березня 2025 року (ухвалене головуючою-суддею Калинич Я.М. в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у м. Ужгороді) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області про визнання протиправними та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

                                                      в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася в суд із адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України (далі - ГУ ПФУ) в Запорізькій області, ГУ ПФУ в Закарпатській області, в якому просить визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ПФУ у Запорізькій області №921120130874 від 27.01.2025, яким їй було відмовлено у переведенні на пенсію у зв`язку з втратою годувальника на підставі Закону України “Про державну службу” №3723-XII від 16.12.1993 (далі - Закон №3723), зобов`язати ГУ ПФУ у Закарпатській області перевести її на пенсію у зв`язку з втратою годувальника на підставі ст.37 Закону №3723 та виплачувати її у розмірі 70% від суми заробітку годувальника – ОСОБА_2 , визначеної у довідці №196 від 05.02.2025, виданій Територіальним управлінням державної судової адміністрації в Закарпатській області, починаючи з 20.01.2025.
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 19.03.2025 позовні вимоги були задоволені частково. Визнано протиправним та скасовано оспорюване рішення, зобов`язано ГУ ПФУ в Запорізькій області перевести ОСОБА_1 на пенсію у зв`язку з втратою годувальника на підставі ст.37 Закону №3723 та виплачувати її у розмірі 70% від суми заробітку годувальника – ОСОБА_2 , визначеної у довідці від 05.02.2025, виданій ТУ ДСА в Закарпатській області, починаючи з 20.01.2025. У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області подало апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою відмовити позивачці у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що що виплата довічного грошового утримання нерозривно пов`язана з конституційно визначеним статусом професійного судді, не є видом пенсії у розумінні законодавства, а отже, виплати щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці є особистими, а тому її розмір не може бути базовою величиною при розрахунку розміру пенсії у зв`язку з втратою годувальника, у випадку призначення такої пенсійної виплати непрацездатним членам сім`ї судді, оскільки вони пов`язані із певною особою та її статусом. Законом України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” передбачено загальний підхід для обчислення усіх видів пенсій з базової величини - пенсії за віком, порядок обчислення якої унормовано у статті 27 цього Закону. Так само від розміру пенсії за віком визначається розмір пенсії у зв`язку з втратою годувальника (частина перша статті 37 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”). Отже, незалежно від того, отримувала особа пенсію за віком чи ні, усі пенсії, в тому числі і пенсія у зв`язку з втратою годувальника, обчислюються з однакової базової величини - пенсії за віком. З огляду на вищезазначене, та обставина, що суддя у відставці ОСОБА_2 пенсії за віком не отримував (а отримував щомісячне грошове утримання судді у відставці), не є перешкодою для застосування пенсії за віком як базової величини для обчислення розміру пенсії у зв`язку з втратою годувальника. Стосовно довідки про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці №196 від 05.02.2025, представник відповідача 2 зазначає, що вимога позивача врахувати при здійсненні перерахунку пенсії довідку про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці №196 від 05.02.2025 є похідною та заявлена передчасно, оскільки повинна вирішуватись після вирішення питання про наявність відповідного права на переведення на пенсію по втраті годувальника відповідно до Закону України “Про державну службу”. Окрім того, відповідач 2 не погоджується зі змістом самої довідки на підставі якої позивач просить суд зобов`язати органи Пенсійного Фонду України провести перерахунок її пенсії. Отже, вимога позивача про врахування при здійсненні перерахунку пенсії довідки про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці №196 від 05.02.2025 є передчасною, та такою, що заявлена на майбутнє. 
Позивачка не скористалася правом подачі відзиву на апеляційну скаргу у встановлений судом строк.
Згідно п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.
З матеріалів справи видно, що чоловік позивача – ОСОБА_2 працював на посаді судді з 17.04.1990 по 16.09.2020. Звільнений з посади судді Міжгірського районного суду Закарпатської області на підставі рішення Вищої ради правосуддя “Про звільнення ОСОБА_2 з посади судді Міжгірського районного суду Закарпатської області у зв`язку з поданням заяви про відставку” №2577/0/15-20 від 08.09.2020. 
На виконання цього рішення, Міжгірським районним судом Закарпатської області було видано наказ “Про відрахування зі штату Міжгірського районного суду Закарпатської області судді ОСОБА_2 ” №02-05/84 від 09.09.2020 та зроблено запис №12 від 16.09.2020 у вкладиші до трудової книжки.
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 08.04.2021 по справі №260/3564/20 адміністративний позов ОСОБА_2 до ГУ ПФУ в Закарпатській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії було задоволено частково. Визнано протиправними дії ГУ ПФУ в Закарпатській області щодо безпідставного незарахування до стажу роботи на посаді судді додаткових двох років роботи у сфері права, який вимагався законом як мінімальний для набуття ним права для призначення на посаду судді вперше, зобов`язано ГУ ПФУ в Закарпатській області зарахувати ОСОБА_2 до стажу роботи на посаді судді два роки роботи у сфері права відповідно до ч.2 ст.137 Закону України “Про судоустрій і статус суддів” №1402-VIII в редакції Закону №2509-VIII від 12.07.2018, та зобов`язано ГУ ПФУ в Закарпатській області здійснити перерахунок довічного грошового утримання судді у відставці. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
ІНФОРМАЦІЯ_1 суддя у відставці ОСОБА_2 помер, що підтверджується Свідоцтвом про смерть від 16.01.2025 Серія НОМЕР_1 , виданим Виконавчим комітетом Міжгірської селищної ради.
Судом також встановлено, із 04.02.2010 позивачка перебуває на обліку в органах ПФУ та отримує пенсію за віком.
Згідно з Довідкою про склад сім`ї №16-08/57 від 21.01.2025, виданою Міжгірською селищною радою Хустського району Закарпатської області, позивачка - ОСОБА_1 , проживала без реєстрації за адресою : АДРЕСА_1 , разом із чоловіком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
У цій довідці також йдеться про те, що ОСОБА_1 перебувала на утриманні свого померлого чоловіка ОСОБА_2 до дня його смерті.
20.01.2025 ОСОБА_1 звернулася до ГУ ПФУ в Закарпатській області із заявою №135 про перехід на пенсію у зв`язку з втратою годувальника на підставі ст.37 Закону №3723.
За принципом екстериторіальності заява та надані документи були розглянуті ГУ ПФУ в Запорізькій області, де за результатами розгляду було прийнято рішення №921120130874 від 27.01.2025 про відмову у перерахунку пенсії, у зв`язку з відсутністю правових підстав. Рішення про відмову у перерахунку пенсії, обґрунтоване тим, шо відповідно до п.1 статті 36 Закону, пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні. Відповідно до ч.3 п.2 ст.36 Закону: непрацездатними членами сім`ї вважаються: чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є особами з інвалідністю або досягли пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону. З 01.05.2016 є чинним Закон України “Про державну службу” №889-VIII від 10.12.2015 (далі - Закон №889), за ст.90 якого пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється за нормами Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”. Згідно п.2 Прикінцевих та перехідних положень Закону №889 втратив чинність Закон №3723, крім ст.37, що застосовується до осіб, зазначених п.10 і 12 цього розділу. За пунктами 10 і 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону №889 державним службовцям за певних умов призначаються пенсії за віком відповідно до ст.37 Закону №3723. Оскільки діючим законодавством призначення пенсії в разі втрати годувальника відповідно до Закону України “Про державну службу” не передбачено, прийнято рішення відмовити ОСОБА_1 в проведенні перерахунку пенсії. Згідно ст.74, 75 Закону України “Про адміністративну процедуру”, рішення набирає чинності з дня доведення його до відома особи, яка звернулась за призначенням/перерахунком пенсії.
Вважаючи протиправним оспорюване рішення, позивачка звернулася до адміністративного суду з даним позовом.
Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що позов ОСОБА_1 до ГУ ПФУ в Запорізькій області, ГУ ПФУ в Закарпатській області є обґрунтованим частково та підлягає до задоволення.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права, а також при повному, всебічному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, виходячи з наступного.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Згідно частини 1 статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
Частина четверта статті 43 Закону України “Про статус суддів” №2862-XII від 15.12.1992 (далі - Закон №2862) визначала, що судді, який пішов у відставку, за наявності відповідного віку і стажу роботи виплачується пенсія на умовах, передбачених статтею 37 Закону №3723. Судді у відставці, який має стаж роботи на посаді судді не менше 20 років, виплачується за його вибором пенсія або звільнене від сплати податку щомісячне довічне грошове утримання в розмірі 80 відсотків заробітної плати працюючого на відповідній посаді судді. За кожний повний рік роботи понад 20 років на посаді судді розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більше ніж до 90 відсотків заробітку судді без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання. Судді у відставці, який має стаж роботи на посаді судді менше 20 років і досяг 55-річного віку (для жінок - 50 років), розмір щомісячного грошового утримання обчислюється пропорційно кількості повних років роботи на посаді судді. При досягненні таким суддею пенсійного віку за ним зберігається право на одержання щомісячного довічного грошового утримання в зазначеному розмірі, або, за його вибором, призначається пенсія на умовах, передбачених статтею 37 Закону України "Про державну службу.
Відповідно до статті 1 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” (далі – Закон №1058), пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.
За приписами частини 1 статті 1 Закону №1058, відповідно до цього закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати : 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
Відповідно до ст.37 Закону №3723, пенсія державним службовцям призначається в розмірі 80 відсотків від сум їх заробітної плати, на які нараховується збір на обов`язкове державне пенсійне страхування, без обмеження граничного розміру пенсії, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 80 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі.
За кожний повний рік роботи понад 10 років на державній службі пенсія збільшується на один відсоток заробітку, але не більше 90 відсотків заробітної плати, без обмеження граничного розміру пенсії.
У статті 371 Закону №3723 було передбачено, що у разі підвищення розміру заробітної плати працюючим державним службовцям, а також у зв`язку із набуттям особою права на пенсійне забезпечення державного службовця за цим Законом відповідно здійснюється перерахунок раніше призначених пенсій.
Перерахунок пенсії здійснюється виходячи із сум заробітної плати, на які нараховуються страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування працюючого державного службовця відповідної посади та рангу на момент виникнення права на перерахунок пенсії.
У разі смерті особи у період перебування на державній службі за наявності у померлого годувальника стажу державної служби не менше 10 років непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні (при цьому дітям незалежно від того, чи були вони на утриманні померлого годувальника), призначається пенсія у зв`язку з втратою годувальника на одного непрацездатного члена сім`ї у розмірі 70 відсотків суми заробітної плати померлого годувальника, на яку нараховувалися страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, з урахуванням норм частини п`ятої цієї статті, а на двох і більше членів сім`ї 90 відсотків. До непрацездатних членів сім`ї належать особи, зазначені у статті 36 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
Право на призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника на умовах, передбачених частиною восьмою цієї статті, мають також непрацездатні члени сім`ї померлої особи, яка отримувала пенсію за цим Законом.
Отже утриманці державних службовців, що отримали право на пенсію за ст. 37 Закону №3723, мають право на пенсію по втраті годувальника, розмір якої обчислюється від суми заробітної плати померлого годувальника.
Верховний Суд у постанові від 21.12.2021 по справі №440/7341/20 сформував висновок, що частину першу статті 37 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" слід застосовувати з урахуванням того, що розмір пенсії у зв`язку з втратою годувальника - судді у відставці, що отримував щомісячне довічне грошове утримання і на час смерті мав право на пенсію за віком на підставі ст.37 Закону №3723, визначається на вибір заявника, що звернувся за призначенням пенсії у зв`язку із втратою годувальника у розмірі, а саме : (1) 70% від розміру пенсії за віком, обчисленої на підставі ст. 37 Закону №3723, або (2) 50% від розміру пенсії за віком, обчисленої на підставі Закону №1058.
Закон України “Про судоустрій і статус суддів” №1402-VIII від 02.06.2016 (далі - Закон №1402) не визначає особливостей пенсійного забезпечення осіб, що перебували на утриманні судді, на випадок його смерті.
Разом з тим, відповідно до п.2 розд.ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №889, з 01.05.2016 втратив чинність Закон №3723, крім ст.37, що застосовується до осіб, зазначених у п. 10 і 12 цього розділу.
Зокрема, п.10, 12 розд. ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №889 передбачено, що державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених ст.25 Закону №3723 та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до ст.37 Закону №3723 у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
Для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених ст.25 Закону №3723 та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до ст.37 Закону №3723 у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
Тобто, за наявності в особи станом на 01.05.2016 певного стажу державної служби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років незалежно від того, чи працювала особа станом на 01.05.2016 на державній службі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до ст.37 Закону №3723, але за такої умови: у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
Відповідно до ч.2 ст.46 Закону №889, до стажу державної служби зараховується, зокрема, час перебування на посадах суддів.
Аналогічні норми закріплені також у Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України №229 від 25.03.2016 та у Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України №283 від 03.05.1994, який був чинним до 25.03.2016.
Відповідно до ч.13, 14 ст.37 Закону №3723, у разі смерті особи у період перебування на державній службі за наявності у померлого годувальника стажу державної служби не менше 10 років непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні (при цьому дітям - незалежно від того, чи були вони на утриманні померлого годувальника), призначається пенсія у зв`язку з втратою годувальника на одного непрацездатного члена сім`ї у розмірі 70 відсотків суми заробітної плати померлого годувальника, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а на двох і більше членів сім`ї - 90 відсотків. До непрацездатних членів сім`ї належать особи, зазначені у статті 36 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
Право на призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника на умовах, передбачених частиною десятою цієї статті, мають також непрацездатні члени сім`ї померлої особи, яка отримувала або мала право на пенсію за цим Законом.
Крім того, право на призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника особам, які були на його утриманні до отримання права на вихід на відповідну пенсію годувальником, законодавець пов`язує з наявністю у померлого стажу державної служби не менше 10 років та факту непрацездатності утриманця.
Аналіз вищезазначених норм дає підстави для висновку, що Законами №1058, №3723 регламентовано різні умови призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника та підстави для її перерахунку.
Отже, за наявності умов, передбачених Законом №889 - стажу державної служби у ОСОБА_2 (понад 20 років), на утриманні якого перебувала дружина – ОСОБА_1 має право на таку пенсію.
Тобто, Прикінцевими та перехідними положеннями Закону №889 передбачено, що за наявності у особи станом на 01.01.2016 певного стажу державної служби (зокрема 20 років стажу державної служби незалежно від того, чи працювала особа станом на 01 травня 2016 року на державній службі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до ст.37 Закону №3723.
У правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 07.11.2023 по справі №420/9478/21 наголошено на наявності права утриманців судді, що перебував у відставці та отримував щомісячне довічне грошове утримання, на отримання пенсії у зв`язку із втратою годувальника на підставі ст.37 Закону №3723 та вказано, що право на призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника на умовах, передбачених ст.37 Закону №3723, мають також непрацездатні члени сім`ї померлої особи, яка отримувала або мала право на пенсію за цим Законом.
Колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції, що підстави для відмови у переході з пенсії за віком призначеної згідно з Законом України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до Закону України “Про державну службу”, які зазначені у рішенні від 27.01.2025 по справі №921120130874 є протиправними, адже пенсійний орган не здійснив жодних дій для дослідження обставин щодо того, чи мав чоловік позивачки право на призначення пенсії за Законом №3723, а тому його рішення про відмову у переході з пенсії по втраті годувальника призначеної згідно Закону №1058 на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до Закону №3723 є протиправним та підлягає скасуванню.
Щодо обраного судом першої інстанції способу захисту порушеного права позивача та відповідних доводів апелянта, суд апеляційної інстанції вважає зазначити наступне.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 після виходу у відставку з посади судді Міжгірського районного суду Закарпатської області у зв`язку з поданням заяви про відставку отримував щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці.
У статті 371 Закону №3723 було передбачено, що у разі підвищення розміру заробітної плати працюючим державним службовцям, а також у зв`язку із набуттям особою права на пенсійне забезпечення державного службовця за цим Законом відповідно здійснюється перерахунок раніше призначених пенсій. Перерахунок пенсії здійснюється виходячи із сум заробітної плати, на які нараховуються страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування працюючого державного службовця відповідної посади та рангу на момент виникнення права на перерахунок пенсії.
Отже, якщо б ОСОБА_2 обрав пенсію за віком, то мав би право отримувати її (а у разі підвищення заробітної плати суддів у збільшеному розмірі) до смерті.
Відповідно до п.1 ч.2 ст.36 Закону №1058, непрацездатними членами сім`ї вважаються чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є особами з інвалідністю або досягли пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону.
Отже, утриманці державних службовців, що отримали право на пенсію за ст.37 Закону №3723, мають право на пенсію по втраті годувальника, розмір якої обчислюється від суми заробітної плати померлого годувальника.
Відповідно до ст.6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Колегія суддів враховує, що спосіб відновлення порушеного права позивачки має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно ч.2 ст.9 КАС України, суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України “Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини”, суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) як джерела права.
Згідно ст.13 Конвенції, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому, ЄСПЛ у рішенні від 29.06.2006 у справі “Пантелеєнко проти України” зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
У рішенні від 31.07.2003 у справі “Дорани проти Ірландії” Суд зазначив, що поняття “ефективний засіб” передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.
До того ж, як наголошується у рішенні ЄСПЛ у справі “Салах Шейх проти Нідерландів”, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.
При вирішенні справи “Каіч та інші проти Хорватії” (рішення від 17.07.2008) ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Отже, обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.
Згідно Рішення ЄСПЛ по справі “Рисовський проти України” (Rysovskyyv. Ukraine) від 20.10.2011 (заява №29979/04), принцип “належного урядування”, як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість.
Обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі “Чахал проти Об`єднаного Королівства” (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) ЄСПЛ зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.
Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності “небезпідставної заяви” за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення ЄСПЛ у справі “Афанасьєв проти України” від 05.04.2005 (заява № 38722/02)).
Отже, “ефективний засіб правового захисту” в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.
Відповідно до п.4 ч.2 ст.245 КАС України, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
За змістом ч.4 ст.245 КАС України, у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
Відповідно до ч.1, 2 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Враховуючи те, що судом встановлено протиправність рішення ГУ ПФ в Запорізькій області №921120130874 від 27.01.2025, яким ОСОБА_1 було відмовлено у переведенні на пенсію у зв`язку з втратою годувальника на підставі Закону №3723, з метою належного захисту прав позивачки, колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції про наявність підстав для зобов`язання саме ГУ ПФУ в Запорізькій області перевести ОСОБА_1 на пенсію у зв`язку з втратою годувальника на підставі ст.37 Закону №3723 та виплачувати її у розмірі 70% від суми заробітку годувальника – ОСОБА_2 , визначеної у довідці №196 від 05.02.2025, виданій ТУ ДСА в Закарпатській області, починаючи з 20.01.2025. 
Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 25.05.2022 по справі №409/2218/17, від 01.06.2022 по справі №420/9478/21, від 16.12.2021 по справі №752/5153/17, які в силу положень ч.5 ст.242 КАС України враховуються судом апеляційної інстанції під час вирішення даного спору.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо частково обгрунтованості даного позову.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив ЄСПЛ у справі “Проніна проти України” (рішення від 18.07.2006). 
Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.
Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі “Серявін та інші проти України” ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі “Суомінен проти Фінляндії” (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі “Гірвісаарі проти Фінляндії” (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).
Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення.
Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.3 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому судове рішення, постановлене за результатами апеляційного перегляду в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу.

Керуючись ст.ст.12, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд,

                                                        п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 19 березня 2025 року по справі №260/901/25 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Р. В. Кухтей 	
судді	 	В. В. Гуляк 	
 	 	Н. В. Ільчишин