П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2025 року
м. Київ
справа № 990/320/23
провадження № 11-198заі25
Велика Палата Верховного Суду у складі:
головуючого судді Уркевича В. Ю.,
судді-доповідачки Усенко Є. А.,
суддів Банаська О. О., Булейко О. Л., Воробйової І. А., Губської О. А., Ємця А. А., Кишакевича Л. Ю., Короля В. В., Кравченка С. І., Кривенди О. В., Мазура М. В., Погрібного С. О., Стефанів Н. С., Стрелець Т. Г., Ступак О. В., Ткача І. В., Шевцової Н. В.,
за участю:
секретаря судового засідання Проценко Р. А.,
представника позивача - не з`явився,
представника відповідача - Пантюхової Л. Р.,
представника третьої особи - Харченко С. В.,
розглянула у відкритому судовому засіданні справу № 990/320/23 за позовом ОСОБА_1 до Президента України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Державна міграційна служба України, про визнання протиправним та скасування указу в частині, апеляційне провадження в якій відкрито за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 02.04.2025 (головуючий суддя Гімон М. М., судді  Васильєва І. А., Дашутін І. В., Хохуляк В. В., Яковенко М. М.),
У С Т А Н О В И Л А:
1.         Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування
1.1.          ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду (далі - Касаційний адміністративний суд) як суду першої інстанції з позовною заявою доПрезидента України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Державна міграційна служба України (далі - ДМС), у якій просив визнати протиправним та скасувати Указ Президента України від 18.07.2022 № 502/2022 (далі - Указ № 502/2022) в частині визнання його, ОСОБА_1 , таким, що втратив громадянство України.
1.2.         На обґрунтування позову позивач зазначив, щоУказ № 502/2022 у частині припинення його громадянства є незаконним і протиправним як необґрунтований та прийнятий з порушенням норм Конституції України.
1.3.         Зауважив, що він був громадянином СРСР і на момент проголошення незалежності України (24.08.1991) постійно проживав на території України, відповідно, починаючи з 24.08.1991 є громадянином України.
1.4.         Як стверджує позивач, Закон України від 18.01.2001 № 2235-III «Про громадянство України» (далі - Закон № 2235-III) хоч і задекларував конституційний принцип єдиного громадянства, однак прямо не заборонив випадки множинного громадянства. Наявність у нього, ОСОБА_1 , громадянства Держави Ізраїль з 1995 року не є підставою для позбавлення його громадянства України, оскільки у Законі України від 08.10.1991 № 1636-XII «Про громадянство України» (у редакції 1991 року; далі - Закон № 1636-XII; втратив чинність на підставі Закону № 2235-III) такої підстави для втрати громадянства, як добровільне набуття громадянином України громадянства іншої держави, не було. Прийняття у 2001 році Закону № 2235-III та доповнення підстав втрати громадянства підставою «добровільне набуття громадянином України громадянства іншої держави» суттєво погіршує становище позивача, отже, через принцип незворотності дії закону у часі не підлягає застосуванню до нього.
1.5.         На переконання позивача, позбавлення громадянства особи з підстав, які не були передбачені законодавством на момент набуття такого громадянства, є протиправним і таким, що суперечить основним принципам правової держави, а також суперечить установленим державою гарантіям стабільності суспільних відносин. 
1.6.         До того ж позивач зазначає, що Шевченківський районний суд міста Києва 02.09.2023 офіційно визнав, що він, ОСОБА_1 , є громадянином України (справа № 761/31731/23). Також, на переконання позивача, лист Служби безпеки України (далі - СБУ) від 15.07.2022 № 5/6/1/4-10469 не можна вважати допустимим доказом, оскільки у доданій до нього відповіді уповноваженого органу Держави Ізраїль зазначено, що інформація, яка у ній міститься, може бути використана тільки СБУ в оперативних цілях та не може бути передана іншим правоохоронним органам. Однак СБУ використала цей лист у правовідносинах з третіми особами, а тому такий доказ не може бути використаний у цій справі, адже отриманий з порушенням порядку, встановленого законом. 
1.7.         Також позивач звертає увагу на свій життєвий шлях і активну участь у громадянському і політичному житті країни, які достеменно свідчать про бажання жити в Україні та мати українське громадянство. Втрата ним громадянства України на підставі оскаржуваного Указу № 502/2022 не відповідає принципам відповідності меті та ефективності, а навпаки, обмежує його права як громадянина, зокрема щодо ведення та управління бізнесом, сплати податків у державний бюджет тощо.
2.         Короткий зміст рішення суду першої інстанції
2.1.         Касаційний адміністративний суд рішенням від 02.04.2025 відмовив ОСОБА_1 у задоволенні позову.
2.2.         Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що не є спірним у цій справі те, що ОСОБА_1 набув громадянство України з 24.08.1991, а в 1995 році добровільно набув громадянство Держави Ізраїль.
2.3.         Касаційний адміністративний суд зазначив, що з дати набрання чинності [20.05.1997] Закону України від 16.04.1997 № 210/97-ВР «Про внесення змін до Закону України «Про громадянство України», яким Закон № 1636-ХІІ було викладено у новій редакції, наслідком наявності такої обставини, як добровільне набуття громадянином України громадянства іншої держави, є припинення такій особі громадянства України шляхом його втрати (за умови, якщо така втрата не зробить цю особу апатридом), що здійснюється на підставі акта Президента України. З прийняттям нового Закону № 2235-III у 2001 році чинне законодавство уточнило умови для застосування такого наслідку, а саме: якщо на момент набуття громадянства іншої держави особа досягла повноліття. Також законодавство передбачило випадки, коли набуття повнолітньою особою громадянства іншої держави вважається добровільним.
2.4.         За таких обставин суд виснував, що починаючи з 1997 року позивач міг і мав знати, що в законодавстві достатньо чітко визначено, що наявність у громадянина України громадянства іншої держави, набутого добровільно у повнолітньому віці, є обставиною, яку Україна встановила як підставу для втрати громадянства України такій особі (крім випадку, якщо внаслідок такої втрати громадянин України стане особою без громадянства). До того ж одним із принципів законодавства України про громадянство є рівність перед законом громадян України незалежно від підстав, порядку і моменту набуття ними громадянства України, а такі наслідки мають зрозумілий і передбачуваний характер.
2.5.         Суд першої інстанції визнав безпідставними й аргументи позивача про неможливість застосування до нього пункту 1 частини першої статті 19 Закону №  2235-III з огляду на принцип дії закону в часі, оскільки правовідносини, в яких була застосована ця норма, хоч і почалися до 20.05.1997, проте тривали до дати набрання оскаржуваним Указом чинності.
2.6.         Касаційний адміністративний суд зазначив, що позивач, який у період з 20.05.1997 до 18.07.2022 мав як громадянство України, так і громадянство іншої держави, набуте добровільно в повнолітньому віці, не мав законних очікувань на те, що підстави припинення громадянства України до нього не можуть бути застосовані за жодних умов. Навпаки, продовжуючи перебувати у громадянстві України та одночасно у громадянстві іншої держави, яке було набуто добровільно в повнолітньому віці, позивач мав усвідомлювати, що із впровадженням на законодавчому рівні відповідних наслідків, до нього може бути застосована процедура втрати громадянства України.
2.7.         Крім того, суд відхилив доводи позивача про те, що зміни у законодавстві погіршили його правове становище, зазначивши, що лише від волевиявлення позивача залежало обрання для себе громадянства відповідної держави. Тобто, якщо позивач мав на меті зберегти правовий зв`язок з Україною, він мав вжити заходів щодо припинення громадянства іншої держави, яке він набув добровільно в повнолітньому віці.
2.8.         Касаційний адміністративний суд зазначив, що в розпорядженні як органів, які готували та погоджували подання, так і Комісії при Президентові України з питань громадянства (далі - Комісія) були документи, визначені пунктом 87 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27.03.2001 № 215/2001 «Питання організації виконання Закону України «Про громадянство України» (далі - Порядок № 215), які доводять факт добровільного набуття позивачем громадянства Держави Ізраїль. 
2.9.         Довід позивача про недопустимість доказу у цій справі - листа Міністерства суспільної безпеки і поліції Держави Ізраїль від 14.07.2022 №-1048-01-2022 суд першої інстанції визнав необґрунтованим, зазначивши, що обставина добровільного набуття позивачем громадянства Держави Ізраїль у 1995 році в повнолітньому віці учасниками справи визнається, тому не потребує доказування, а посилання позивача на недопустимість певного документа у справі не змінює фактичних обставин у цій справі.
3.         Короткий зміст апеляційної скарги
3.1.          ОСОБА_1 не погодився з рішенням Касаційного адміністративного суду від 02.04.2025, подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати це рішення й ухвалити нове - про задоволення його позову.
3.2.         Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, позивач зазначає, що суд першої інстанції безпідставно не застосував принцип незворотності дії законів та нормативно-правових актів у часі.
3.3.         Наголошує, що на момент отримання ним, ОСОБА_1 , громадянства Держави Ізраїль Конституція України, яка встановлювала принцип єдиного громадянства, ще не була прийнята, а чинне законодавство України про громадянство не передбачало жодних заборон чи обмежень щодо набуття громадянства іншої держави чи встановлення будь-яких негативних наслідків для українського громадянства через таке набуття. Відтак законодавство України у 1995 році не встановлювало юридичної відповідальності або інших негативних наслідків для особи в разі добровільного набуття громадянства іноземної держави у вигляді втрати громадянства України.
3.4.         Позивач доводить, що застосування чинних положень законодавства про втрату громадянства має відбуватися з урахуванням загальновизнаних принципів дії в часі нормативно-правових актів, вимог Конституції України і положень її статті 58, а тому відповідальність у вигляді втрати громадянства України до ОСОБА_1 не могла і не може бути застосована.
3.5.         Після внесення змін до законодавства України, коли було додану таку підставу для втрати громадянства, як набуття громадянином України громадянства іншої держави, у ОСОБА_1 були законні (легітимні) очікування, що відповідальність у вигляді втрати громадянства за подвійне громадянство до нього не буде застосована, з огляду на те, що набуття громадянства Держави Ізраїль мало місце задовго до внесення змін до законодавства України.
3.6.         Крім того, вказує, що відповідно до частини третьої статті 22 Конституції України при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, що додатково підтверджує неможливість застосування до ОСОБА_1 відповідальності у вигляді втрати громадянства України з огляду на прийняття нового закону, що призвів до звуження змісту та обсягу існуючих прав та свобод позивача - права на громадянство України, що прямо суперечить положенням Конституції України та було проігноровано судом першої інстанції.
3.7.         Як стверджує позивач, подання № 9/22 від 15.07.2022 про втрату громадянства України ОСОБА_1 (далі - Подання № 9/22) базується на документах, що не могли бути використані для підтвердження наявності підстав для втрати позивачем громадянства України. СБУ всупереч вимогам пункту 104 Порядку № 215 допустила порушення порядку виявлення підстав для втрати громадянства України особою, яка проживає на території України, а тому лист СБУ від 15.07.2022 № 5/6/1/4-10469 є недопустимим доказом, а її лист від 15.07.2022 №  5/6/1/4-279нт - неналежним доказом.
4.         Позиція інших учасників справи щодо апеляційної скарги позивача
4.1.         Офіс Президента України (далі також - Офіс), який відповідно до Указу Президента України від 30.04.2020 № 162/2020 «Про забезпечення самопредставництва Президента України та створених ним допоміжних органів і служб у судах України» здійснює самопредставництво Президента України в судах, у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не погоджується з наведеними в ній доводами, стверджує, що вони не спростовують правильних висновків Касаційного адміністративного суду в рішенні від 02.04.2025 щодо підстав для відмови в задоволенні позову, законності та обґрунтованості цього рішення.
4.2.         Офіс обґрунтовує відзив на апеляційну скаргу доводами, співзвучними з мотивами і аргументами, якими суд першої інстанції обґрунтував висновок про відсутність підстав для задоволення позову.
4.3.         Зазначає, що Указ № 502/2022 прийнято на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією і законами України. Дії відповідача щодо позивача не були свавільними та нераціональними, оскільки ґрунтувались на вимогах законодавства, були підтверджені доказами та в будь-якому випадку не були помилковими щодо фактів.
4.4.         Як стверджує відповідач, наявність у ОСОБА_1 громадянства іншої держави є підставою для втрати ним громадянства України. У разі якщо позивач мав намір зберегти громадянство України, він повинен був невідкладно після внесення змін у 2001 році до Закону № 2235-III вжити заходів щодо припинення громадянства Держави Ізраїль, однак, таких дій протягом 2001-2022  років не вчинив.
4.5.         ДМС у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , уважаючи, що суд першої інстанції розглянув справу з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, з дослідженням усіх доказів у цій справі, так само просить залишити скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
4.6.         Зазначає, що, приймаючи Указ № 502/2022, Президент України діяв у межах повноважень та з урахуванням подання та пропозицій відповідних компетентних органів.
4.7.         ДМС зазначає, що пунктом 87 Порядку № 215 не конкретизовано, якими саме документами може підтверджуватися добровільне набуття громадянином України громадянства іншої держави у повнолітньому віці, а також той факт, що унаслідок втрати громадянства України він не стане особою без громадянства. Водночас стаття 1 Закону України «Про інформацію» містить визначення документа як матеріального носія, що містить інформацію, основними функціями якого є її збереження та передавання у часі та просторі. При цьому ДМС указує, що листи СБУ від 15.07.2022 № 5/6/1/4-10469, № 5/6/1/4-279нт є документами, на підставі яких установлено факти, що мають значення для правильного вирішення справи, вони відповідно до норм статей 72, 73 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) є належними, достовірними та достатніми доказами, які підтверджують добровільне набуття позивачем громадянства іншої держави, а також той факт, що позивач унаслідок втрати громадянства України не стане особою без громадянства.
5.         Рух апеляційної скарги
5.1.         Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 30.04.2025 відкрила апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , а ухвалою від 04.06.2025 призначила справу до апеляційного розгляду в судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.
6.           Обставини справи, установлені судом першої інстанції
6.1.          ОСОБА_1 набув громадянство України з 24.08.1991 на підставі пункту 1 частини першої статті 3 Закону № 1636-XII як громадянин колишнього СРСР, який на момент проголошення незалежності України (24.08.1991) постійно проживав на території України.
6.2.         У 1995 році ОСОБА_1 добровільно набув громадянство Держави Ізраїль.
6.3.         15.07.2022 СБУ звернулася до Голови ДМС з листом № 5/6/1/4-10469, у якому зазначила, що згідно з отриманими даними встановлено інформацію щодо добровільного набуття ОСОБА_1 громадянства Держави Ізраїль. До зазначеного листа була додана відповідь Міністерства суспільної безпеки і поліції Держави Ізраїль від 14.07.2022 №-1048-01-2022, за змістом якої    ОСОБА_1 має громадянство Держави Ізраїль.
6.4.         У доповнення до листа № 5/6/1/4-10469 СБУ листом від 15.07.2022 № 5/6/1/4-279нт на адресу Голови ДМС направила відомості щодо перетину позивачем державного кордону.
6.5.         15.07.2022 начальник Соборного відділу у м. Дніпрі ГУ ДМС у Дніпропетровській області підготував Подання № 9/22, до якого додані: копія заяви про видачу паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 , виданого 17.09.1998 Жовтневим РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області; лист СБУ від 15.07.2022 № 5/6/1/4-10469 щодо добровільного набуття громадянства Держави Ізраїль з додатком (1 аркуш) та лист СБУ від 15.07.2022 № 5/6/1/4-279нт з додатком (1 аркуш).
6.6.         Начальник Соборного відділу у м. Дніпрі ГУ ДМС у Дніпропетровській області склав відповідний висновок про можливість надіслання Подання № 9/22 до ДМС для подальшого розгляду та передачі Комісії для прийняття рішення по суті.
6.7.         Зазначене підтримано головним спеціалістом відділу з питань громадянства УГПРЕ ГУ ДМС у Дніпропетровській області, погоджено начальником ГУ ДМС у Дніпропетровській області, розглянуто і затверджено Головою ДМС 15.07.2022.
6.8.         Начальник ГУ ДМС у Дніпропетровській області склав Інформаційну довідку від 15.07.2022 № 9, за змістом якої підставою для втрати громадянства України ОСОБА_1 відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 Закону № 2235-III є добровільне набуття ним громадянства Держави Ізраїль.
6.9.         Згідно з інформацією, зазначеною в протоколі № 3, 18.07.2022 Комісія установила, що оформлення поданих документів відповідає вимогам законодавства України, наявність підстав для втрати особами громадянства України підтверджена документально, а підстави, за наявності яких припинення громадянства України не допускається, відсутні, тому ураховуючи затвердження ДМС подань про втрату громадянства України, внесла на розгляд Президента України пропозицію задовольнити подання про втрату громадянства України та вважати ОСОБА_1 таким, що втратив громадянство України. 
6.10.      Голова Комісії вніс Президентові України на розгляд пропозицію ухвалити рішення про припинення громадянства України внаслідок втрати стосовно 10 осіб, зокрема й ОСОБА_1 , до якої було додано проєкт Указу Президента України з цього питання.
6.11.      18.07.2022 з посиланням на пункт 26 статті 106 Конституції України, статті 17, 19 Закону № 2235-III Президент України видав Указ № 502/2022, яким постановив вважати таким, що втратив громадянство України, зокрема, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця та жителя міста Дніпра.
7.         Норми права, які регулюють спірні правовідносини, та висновки Великої Палати Верховного Суду щодо їх застосування у цій справі
7.1.         Заслухавши суддю-доповідачку, дослідивши матеріали справи та наведені в апеляційній скарзі та відзивах на неї доводи, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
7.2.         Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
7.3.         Згідно із частиною першою статті 2 КАС завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
7.4.         За правилами частини першої статті 5 КАС кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.
7.5.         Згідно зі статтею 102 Конституції України Президент України є главою держави і виступає від її імені. Президент України є гарантом державного суверенітету, територіальної цілісності України, додержання Конституції України, прав і свобод людини і громадянина.
7.6.         За змістом частини третьої статті 106 Конституції України Президент України на основі та на виконання Конституції і законів України видає укази і розпорядження, які є обов'язковими до виконання на території України.
7.7.         Відповідно до статті 4 Конституції України в Україні існує єдине громадянство. Підстави набуття і припинення громадянства України визначаються законом.
7.8.         Громадянин України не може бути позбавлений громадянства і права змінити громадянство (частина перша статті 25 Конституції України).
7.9.         Пунктом 2 статті 92 Конституції України встановлено, що виключно законами України визначаються громадянство, правосуб'єктність громадян, статус іноземців та осіб без громадянства.
7.10.      Згідно з пунктом 26 частини першої статті 106 Конституції України Президент України приймає рішення про прийняття до громадянства України та припинення громадянства України, про надання притулку в Україні.
7.11.      Питання громадянства України до 01.03.2001 врегульовувалися Законом № 1636-XII, а з 01.03.2001 - Законом № 2235-III [дата набрання чинності вказаного Закону].
7.12.      Відповідно до статті 1 Закону № 1636-XII, введеного в дію постановою Верховної Ради України з дня його опублікування (13.11.1991), в Україні існує єдине громадянство. На підставі двосторонніх міждержавних договорів допускається подвійне громадянство.
7.13.      Стаття 19 Закону № 1636-XII у редакції, чинній до 20.05.1997, встановлювала підстави припинення громадянства України, згідно з якими громадянство України припинялося: 1) внаслідок виходу з громадянства України; 2) внаслідок втрати громадянства України; 3) за підставами, передбаченими міжнародними договорами України.
7.14.      Згідно зі статтею 21 Закону № 1636-XII, у цій же редакції, громадянство України втрачається: 1) внаслідок вступу особи на військову службу, службу безпеки, в поліцію, органи юстиції або в інші органи державної влади та управління в іноземній державі без згоди на те державних органів України; 2) якщо громадянство України набуто внаслідок подання завідомо неправдивих відомостей або фальшивих документів; 3) якщо особа, яка перебуває за межами України, не стала на консульський облік протягом п`яти років. Громадянство України втрачається з дня видання указу Президента України.
7.15.      20.05.1997 набрав чинності Закон України від 16.04.1997 № 210/97-ВР «Про внесення змін до Закону України «Про громадянство України», яким Закон № 1636-XII викладено у новій редакції.
7.16.      Статтею 1 Закону № 1636-XII у цій редакції  встановлено, що в Україні існує єдине громадянство. Підстави набуття і припинення громадянства України визначаються цим Законом.
7.17.      Відповідно до статті 18 Закону № 1636-XII, у цій же редакції, громадянство України припиняється: 1) внаслідок виходу з громадянства України; 2) внаслідок втрати громадянства України; 3) за підставами, передбаченими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
7.18.      Статтею 20 Закону № 1636-XII у цій редакції було передбачено, що громадянство України втрачається: 1) якщо громадянин України добровільно набув громадянства іншої держави; 2) внаслідок вступу особи на військову службу, в службу безпеки, правоохоронні органи, органи юстиції або органи державної влади іноземної держави без згоди на те державних органів України та за поданням відповідних державних органів України; 3) якщо громадянство України набуто внаслідок подання завідомо неправдивих відомостей або фальшивих документів; 4) якщо особа, яка перебуває за межами України, не стала без поважних причин на консульський облік протягом семи років. Поважними причинами вважаються: відсутність дипломатичних представництв або консульських установ України в країні постійного проживання, тривала хвороба, воєнні дії та інші ситуації надзвичайного характеру. За громадянином України не визнається належність до іноземного громадянства до прийняття рішення про втрату громадянства України.
7.19.      Зазначена редакція статей 1, 18, 20 Закону № 1636-XII була чинною до дати втрати чинності Законом № 1636-XII у зв`язку з набранням чинності Закону № 2235-III.
7.20.      Згідно з пунктами 1, 2 статті 2 Закону № 2235-III законодавство України про громадянство ґрунтується, зокрема, на принципах: єдиного громадянства - громадянства держави Україна, що виключає можливість існування громадянства адміністративно-територіальних одиниць України. Якщо громадянин України набув громадянство (підданство) іншої держави або держав, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України. Якщо іноземець набув громадянство України, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України; запобігання виникненню випадків безгромадянства.
7.21.      Відповідно до пункту 1 статті 3 Закону № 2235-III громадянами України є, зокрема, усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24.08.1991) постійно проживали на території України.
7.22.      Статтею 17 Закону № 2235-III визначено, що громадянство України припиняється: 1) внаслідок виходу з громадянства України; 2) внаслідок втрати громадянства України; 3) за підставами, передбаченими міжнародними договорами України.
7.23.      Підстави для втрати громадянства України регламентовано статтею 19 Закону № 2235-III, згідно з пунктом 1 частини першої якої підставою для втрати громадянства України є, зокрема, добровільне набуття громадянином України громадянства іншої держави, якщо на момент такого набуття він досяг повноліття.
Добровільним набуттям громадянства іншої держави вважаються всі випадки, коли громадянин України для набуття громадянства іншої держави повинен був звертатися із заявою чи клопотанням про таке набуття відповідно до порядку, встановленого національним законодавством держави, громадянство якої набуто.
Не вважаються добровільним набуттям іншого громадянства такі випадки: а) одночасне набуття дитиною за народженням громадянства України та громадянства іншої держави чи держав; б) набуття дитиною, яка є громадянином України, громадянства своїх усиновлювачів унаслідок усиновлення її іноземцями; в) автоматичне набуття громадянином України іншого громадянства внаслідок одруження з іноземцем; г) автоматичне набуття громадянином України, який досяг повноліття, іншого громадянства внаслідок застосування законодавства про громадянство іноземної держави, якщо такий громадянин України не отримав документ, що підтверджує наявність у нього громадянства іншої держави.
7.24.      Згідно із частинами другою та третьою статті 19 Закону № 2235-III положення пунктів 1, 3 частини першої цієї статті не застосовуються, якщо внаслідок цього громадянин України стане особою без громадянства. Датою припинення громадянства України у випадках, передбачених цією статтею, є дата видання відповідного указу Президента України.
7.25.      Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що починаючи з 20.05.1997 наслідком наявності такої обставини, як добровільне набуття громадянином України громадянства іншої держави, є припинення такій особі громадянства України шляхом його втрати (за умови якщо така втрата не зробить цю особу апатридом), що здійснюється на підставі акта Президента України. З прийняттям нового Закону № 2235-III чинне законодавство уточнило умови для застосування такого наслідку, а саме: якщо на момент набуття громадянства іншої держави особа досягла повноліття. Також законодавство передбачило випадки, коли набуття повнолітньою особою громадянства іншої держави вважається добровільним.
7.26.      Отже, як слушно зазначив Касаційний адміністративний суд, починаючи з 1997 року позивач міг і мав знати, що законодавством достатньо чітко визначено, що наявність у громадянина України громадянства іншої держави, набутого добровільно у повнолітньому віці, є обставиною, яку Україна встановила як підставу для втрати громадянства України такій особі (крім випадку, якщо внаслідок такої втрати громадянин України стане особою без громадянства). Одним із принципів законодавства України про громадянство є рівність перед законом громадян України незалежно від підстав, порядку і моменту набуття ними громадянства України. 
7.27.      Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення.
7.28.      Як зазначив Конституційний Суд України у Рішенні від 13.05.1997 № 1-зп/1997, стаття 58 Конституції України 1996 року закріплює один з найважливіших загальновизнаних принципів сучасного права - закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Це означає, що вони поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності. Закріплення названого принципу на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта.
7.29.      Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що у спірних правовідносинах підлягає застосуванню норма пункту 1 частини першої статті 19 Закону № 2235-III. Правовідносини, в яких була застосована ця норма, хоча і почалися до 20.05.1997, проте тривали до дати набрання оскаржуваним Указом чинності.
7.30.      Відповідно до статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
7.31.      Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.
7.32.      У разі безпосередньої (прямої) дії закону в часі новий нормативний акт поширюється на правовідносини, що виникли після набрання ним чинності або до набрання ним чинності і тривали на момент набрання актом чинності.
7.33.      Позивач, який у період з 20.05.1997 до 18.07.2022 мав як громадянство України, так і громадянство іншої держави, набуте добровільно в повнолітньому віці, не мав законних очікувань на те, що підстави припинення громадянства України до нього не можуть бути застосовані ні за яких умов. Навпаки, продовжуючи перебувати у громадянстві України та одночасно у громадянстві іншої держави, яке було набуто добровільно у повнолітньому віці, позивач мав усвідомлювати, що із впровадженням на законодавчому рівні відповідних наслідків до нього може бути застосована процедура втрати громадянства України.
7.34.      Статтею 22 Закону № 2235-ІІІ передбачено, що Президент України: 1) приймає рішення і видає укази відповідно до Конституції України і цього Закону про прийняття до громадянства України і про припинення громадянства України; 2) визначає порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства та виконання прийнятих рішень; 3) затверджує Положення про Комісію при Президентові України з питань громадянства.
7.35.      Пунктом 3 частини першої статті 24 Закону № 2235-ІІІ визначено, що повноваження щодо підготовки подань про втрату особами громадянства України і разом з необхідними документами надсилання їх на розгляд Комісії здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства.
7.36.      Отже, Президент України, реалізуючи надані йому повноваження глави держави і гаранта додержання Конституції України, прав і свобод людини і громадянина, уповноважений приймати рішення і видавати акти про прийняття до громадянства України та про припинення громадянства України.
7.37.      Згідно із частиною восьмою статті 18 Закону України «Про національну безпеку України», пунктом 1 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 №  360 (далі - Положення № 360; у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), саме ДМС є центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.
7.38.      Підпунктом 2 пункту 6 Положення № 360 визначено, що ДМС для виконання покладених на неї завдань має право, зокрема, одержувати безоплатно від державних органів та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій незалежно від форми власності та їх посадових осіб, а також від громадян та їх об`єднань інформацію, документи і матеріали, необхідні для виконання покладених на ДМС завдань.
7.39.      ДМС під час виконання покладених на неї завдань взаємодіє в установленому порядку з іншими державними органами, допоміжними органами і службами, утвореними Президентом України, тимчасовими консультативними, дорадчими та іншими допоміжними органами, утвореними Кабінетом Міністрів України, органами місцевого самоврядування, об`єднаннями громадян, громадськими спілками, профспілками та організаціями роботодавців, відповідними органами іноземних держав і міжнародних організацій, а також підприємствами, установами та організаціями (пункт 8 Положення № 360).
7.40.      Нормативно-правовим актом, який згідно із Законом № 2235-III визначає перелік документів, які подаються для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедуру подання цих документів та провадження за ними, виконання прийнятих рішень з питань громадянства України, є Порядок № 215 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
7.41.      За змістом пункту 87 Порядку № 215 для припинення громадянства України внаслідок його втрати територіальні органи ДМС, дипломатичні представництва чи консульські установи України готують та подають:
а) подання про втрату громадянства України;
б) документ, що підтверджує перебування особи у громадянстві України;
в) один із таких документів: документ, що підтверджує добровільне набуття громадянином України громадянства іншої держави, разом із документом, який підтверджує, що на момент такого набуття громадянин України досяг повноліття (у випадку, передбаченому пунктом 1 частини першої статті 19 Закону № 2235-III);
г) документ, який підтверджує, що громадянин України внаслідок втрати громадянства України не стане особою без громадянства. Такий документ не вимагається в тому випадку, коли оформлення документів про припинення громадянства України внаслідок втрати здійснюється відповідно до положень пункту 2 частини першої статті 19 Закону № 2235-III [набуття особою громадянства України на підставі статті 9 цього Закону (прийняття до громадянства України) внаслідок обману, свідомого подання неправдивих відомостей або фальшивих документів].
7.42.      Пунктом 104 Порядку № 215 визначено, що про виявлення підстави для втрати громадянства України особою, яка проживає на території України, територіальний підрозділ ДМС за місцем проживання особи повідомляє територіальний орган ДМС.
7.43.      Територіальний орган ДМС перевіряє наявність підстави для втрати громадянства України.
7.44.      У разі необхідності територіальний орган ДМС може звернутися до органів СБУ для перевірки у межах їх компетенції наявності підстави для втрати громадянства України. Про результати перевірки органи СБУ повідомляють територіальний орган ДМС не пізніш як у двомісячний строк з дня одержання звернення.
7.45.      У разі підтвердження наявності підстави для втрати громадянства України територіальний орган ДМС готує подання про втрату особою громадянства України та надсилає його разом із документами, передбаченими підпунктами «б» і «в» статті 87 цього Порядку, до ДМС.
7.46.      ДМС розглядає подання про втрату громадянства України та подані разом із ним документи.
7.47.      У разі підтвердження наявності підстави для втрати громадянства України ДМС затверджує подання про втрату громадянства України та надсилає його разом із поданими документами до Комісії.
7.48.      За змістом пункту 110 Порядку № 215 попереднє опрацювання та підготовку матеріалів з питань громадянства України на розгляд Комісії здійснює відповідний структурний підрозділ Офісу Президента України.
7.49.      Якщо під час попереднього опрацювання та розгляду матеріалів з питань громадянства України буде встановлено, що подання, затверджені ДМС чи Міністерством закордонних справ України, про втрату громадянства України та додані до них необхідні документи або документи про припинення громадянства України за підставами, передбаченими міжнародними договорами України, не оформлені відповідно до вимог законодавства України та міжнародних договорів України з питань громадянства, такі подання та документи повертаються визначеним структурним підрозділом Офісу Президента України відповідно до ДМС чи Міністерства закордонних справ України для доопрацювання та усунення недоліків.
7.50.      Згідно з пунктом 111 Порядку № 215 Комісія перевіряє, зокрема: відповідність оформлення поданих документів вимогам законодавства України; підтвердження документами виконання умов прийняття особи до громадянства України та виходу особи з громадянства України, а також наявності підстав для втрати особою громадянства України; відсутність підстав, за наявності яких прийняття особи до громадянства України або припинення особою громадянства України не допускається.
7.51.      За результатами розгляду Комісія приймає рішення про внесення пропозицій Президентові України щодо подань про втрату громадянства України та документів про припинення громадянства України за підставами, передбаченими міжнародними договорами України.
7.52.      У разі прийняття Комісією рішення про відсутність підстав для задоволення Президентом України подань про втрату громадянства України, документів про припинення громадянства України за підставами, передбаченими міжнародними договорами України, Комісія повертає зазначені матеріали відповідно до ДМС чи Міністерства закордонних справ України разом із копією такого рішення.
7.53.      Статтею 9 Конституції України визначено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
7.54.      Так, статтею 19 Закону України від 29.06.2004 № 1906-IV «Про міжнародні договори України» конкретизовано, що чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються в порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.
7.55.      Законом України від 20.09.2006 № 163-V ратифіковано Європейську конвенцію про громадянство від 06.11.1997 (м. Страсбург, Франція), до якої Україна приєдналася 01.07.2003 із застереженнями до пункту 2 статті 8 цієї Конвенції.
7.56.      Згідно з пунктом 1 статті 7 Європейської конвенції про громадянство держава-учасниця не може передбачати у своєму внутрішньодержавному праві втрату її громадянства ex lege або на ініціативу самої держави-учасниці, за винятком, зокрема, випадку добровільного набуття іншого громадянства. Держава-учасниця не може передбачати у своєму внутрішньодержавному праві втрату її громадянства згідно з пунктами 1 і 2 цієї статті, якщо відповідна особа стане внаслідок цього особою без громадянства, за винятком випадків, зазначених у підпункті «b» пункту 1 цієї статті [набуття громадянства держави-учасниці внаслідок шахрайських дій, подання неправдивих відомостей або приховування будь-якого суттєвого факту, що має відношення до заявника] (пункт 3 статті 7 Конвенції).
7.57.      Відповідно до частини першої статті 5 Конвенції про скорочення безгромадянства (вчинено 30.08.1961 у м. Нью-Йорк, США; дата набрання чинності для України - 23.06.2013) якщо законодавство Договірної Держави передбачає втрату громадянства внаслідок будь-яких змін в особистому статусі відповідної особи, таких як вступ у шлюб, припинення шлюбу, узаконення, визнання або усиновлення, така втрата повинна обумовлюватися володінням іншим громадянством або набуттям іншого громадянства.
За винятком обставин, згаданих у цій статті, жодна особа не втрачає громадянства Договірної Держави, якщо така втрата зробила б цю особу апатридом, хоча така втрата і не є прямо забороненою жодною іншою постановою цієї Конвенції (частина шоста статті 7 Конвенції про скорочення безгромадянства).
Договірна Держава не позбавляє особу її громадянства, якщо таке позбавлення зробило б цю особу апатридом (частина перша статті 8 Конвенції про скорочення безгромадянства).
7.58.      Отже, Європейська конвенція про громадянство та Конвенція про скорочення безгромадянства не виключають права держави визнати особу такою, що втратила громадянство цієї держави, за певних визначених законодавством цієї держави підстав, однак, за умови, якщо така втрата не зробить особу апатридом (особою без громадянства).
7.59.      Правилу міжнародного співтовариства, до якого долучилася й Україна, щодо забезпечення захисту осіб від безгромадянства кореспондують наведені вище норми пункту 1 частини першої та частини другої статті 19 Закону № 2235-III.
7.60.      Крім того, нормами пунктів 87, 104, 110, 111 Порядку № 215 встановлено, що у випадку виявлення підстави для втрати громадянства України особою, яка проживає на території України, територіальний орган ДМС перевіряє наявність такої підстави і, в разі її підтвердження, готує подання про втрату особою громадянства України, яке в подальшому перевіряється та затверджується ДМС. До подання про втрату громадянства України додаються оформлені відповідно до вимог законодавства України документи, що підтверджують наявність підстав для втрати особою громадянства України, а також відсутність підстав, за наявності яких припинення особою громадянства України не допускається. Розгляду Президентом України подань про втрату громадянства України передує їх опрацювання та перевірка, разом з доданими до них документами, відповідним структурним підрозділ Офісу Президента України та Комісією.
7.61.      Слід зазначити, що підпунктом «г» пункту 87 Порядку № 215 не визначено вичерпного переліку документів, їх форми, змісту, суб`єкта видання, якими може підтверджуватися, що особа внаслідок втрати громадянства України не стане особою без громадянства. Отже, таким документом може бути і той, що підтверджує перебування громадянина України у громадянстві іншої держави / держав.
7.62.      Як установлено судом першої інстанції, 18.07.2022 Президент України видав Указ № 502/2022, яким постановив вважати позивача таким, що втратив громадянство України, на підставі подання та пропозицій відповідних компетентних органів, висновок яких про наявність підстави для втрати позивачем громадянства України ґрунтувався на тому, що він добровільно набув громадянство держави Ізраїль у 1995 році, про що було зазначено в листі СБУ від 15.07.2022 № 5/6/1/4-10469, додатком до якого є лист Міністерства суспільної безпеки і поліції Держави Ізраїль від 14.07.2022 №-1048-01-2022. У доповнення до листа № 5/6/1/4-10469 СБУ листом від 15.07.2022 № 5/6/1/4-279нт надала інформацію стосовно перетину позивачем державного кордону.
7.63.      За змістом статей 1, 2 Закону України від 25 березня 1992 року № 2229-XII «Про Службу безпеки України» (далі - Закон № 2229-XII) на СБУ як на державний орган спеціального призначення з правоохоронними функціями, який забезпечує державну безпеку України, покладається у межах визначеної законодавством компетенції захист державного суверенітету, конституційного ладу, територіальної цілісності, науково-технічного і оборонного потенціалу України, законних інтересів держави та прав громадян від розвідувально-підривної діяльності іноземних спеціальних служб, посягань з боку окремих організацій, груп та осіб, а також забезпечення охорони державної таємниці. До завдань СБУ також входить попередження, виявлення, припинення та розкриття кримінальних правопорушень проти миру і безпеки людства, тероризму та інших протиправних дій, які безпосередньо створюють загрозу життєво важливим інтересам України.
7.64.      Згідно з пунктами 1, 4, 8, 19 статті 24 Закону № 2229-XII відповідно до своїх основних завдань СБУ зобов`язана: здійснювати інформаційно-аналітичну роботу в інтересах ефективного проведення органами державної влади та управління України внутрішньої і зовнішньої діяльності, вирішення проблем оборони, соціально-економічного будівництва, науково-технічного прогресу, екології та інших питань, пов`язаних з національною безпекою України; здійснювати контррозвідувальні заходи з метою попередження, виявлення, припинення і розкриття будь-яких форм розвідувально-підривної діяльності проти України; здійснювати відповідно до законодавства профілактику правопорушень у сфері державної безпеки; здійснювати функцію технічного регулювання у сфері спеціальних технічних засобів для зняття інформації з каналів зв`язку та інших технічних засобів негласного отримання інформації.
7.65.      На підставі пунктів 2, 12 частини першої статті 25 Закону № 2229-XII СБУ, її органам і співробітникам для виконання покладених на них обов`язків надається право: подавати органам державної влади, органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям усіх форм власності обов`язкові для розгляду пропозиції з питань національної безпеки, у тому числі із забезпечення охорони державної таємниці; в інтересах контррозвідки і оперативно-розшукової діяльності створювати інформаційні системи та вести оперативний облік в обсязі і порядку, що визначаються завданнями, покладеними на СБУ цим Законом.
7.66.      Статтею 16 Закону № 2229-XII передбачено, що для вирішення покладених завдань СБУ може встановлювати контакти з органами безпеки іноземних держав і взаємодіяти з ними на підставі норм міжнародного права, відповідних договорів та угод.
7.67.      За такого правового регулювання, як правильно виснував суд першої інстанції, СБУ, виконуючи покладені на неї завдання щодо попередження, виявлення, припинення та розкриття протиправних дій, які безпосередньо створюють загрозу життєво важливим інтересам України, наділена необхідним обсягом повноважень, які дозволяють їй виявити факт набуття громадянином України громадянства іншої держави і повідомити про це компетентні органи.
7.68.      Відповідно до статті 72 КАС доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Засобами встановлення таких даних є, зокрема, письмові, речові й електронні докази.
7.69.      Стаття 73 КАС встановлює, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
7.70.      Згідно зі статтею 74 КАС суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
7.71.      За змістом статей 75, 76 КАС достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
7.72.      Водночас відповідно до частини першої статті 78 КАС обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.
7.73.      Наявність підстав для втрати позивачем громадянства України підтверджено належними та допустимими доказами, оскільки копії матеріалів з питань громадянства України, за якими Президент України прийняв рішення про припинення громадянства України позивача та видав Указ № 502/2022 в оспорюваній частині, у своїй сукупності доводили факт добровільного набуття позивачем громадянства Держави Ізраїль.
7.74.      Велика Палата Верховного Суду відхиляє доводи позивача про те, що листи СБУ від 15.07.2022 № 5/6/1/4-10469 із додатком - листом Міністерства суспільної безпеки і поліції Держави Ізраїль від 14.07.2022 №-1048-01-2022, за змістом якого ОСОБА_1 має громадянство Держави Ізраїль, та № 5/6/1/4-279нт не можуть розцінюватися як докази, якими відповідно до вимог пункту 87 Порядку № 215 підтверджується добровільне набуття позивачем громадянства Держави Ізраїль та перебування у статусі її громадянина, з таких міркувань.
7.75.      Як установив суд першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, листом від 15.07.2022 № 5/6/1/4-10469 СБУ повідомляла ДМС про здобуття інформації стосовно добровільного набуття позивачем громадянства Держави Ізраїль. Ця обставина [добровільного набуття позивачем громадянства Держави Ізраїль у 1995 році в повнолітньому віці] визнається учасниками справи, а відтак не потребує доказуванню в цій справі.
7.76.      Доводи позивача про недопустимість доказу у цій справі - листа Міністерства суспільної безпеки і поліції Держави Ізраїль від 14.07.2022 №-1048-01-2022 не є слушними, оскільки вони стосуються порушення умов використання інформації, що викладені у цьому листі, тобто у питанні взаємодії між собою органів, що нерівнозначно одержанню доказу з порушенням порядку, встановленого законом. 
7.77.      З урахуванням наведеного Велика Палата Верховного Суду не встановила підстав для обґрунтованого сумніву стосовно достовірності встановлених СБУ обставин щодо набуття позивачем громадянства Держави Ізраїль.
7.78.      Крім того, Велика Палата Верховного Суду погоджується з мотивами суду першої інстанції, що обставина добровільного набуття позивачем громадянства Держави Ізраїль у 1995 році в повнолітньому віці не потребує доказування в цій справі з огляду на її визнання учасниками справи.
7.79.      Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.09.2024 у справі № 990/163/23 виснувала, що об`єктивний зміст понять «втрата громадянства», «припинення громадянства», «позбавлення громадянства» полягає у тому, що в результаті особа втрачає свій статус громадянина відповідної держави (правовий зв`язок з державою), однак розрізнюючим у змісті цих понять є те, що вони передбачають різні способи припинення громадянства держави, і це, у свою чергу, підтверджує нетотожність понять «втрата громадянства» та «позбавлення громадянства» в розумінні Конституції України та Закону № 2235-III.
7.80.      У статті 25 Конституції України закріплено як конституційний принцип щодо «неможливості позбавлення громадянина України громадянства України», так і принцип стосовно «права змінити громадянство».
7.81.      Добровільне набуття повнолітнім громадянином України громадянства іншої держави / держав є підставою для втрати ним громадянства України. Водночас цей факт не є підставою для автоматичної втрати громадянства України. Юридичний факт «втрати громадянства» набуває довершеності із постановленням Президентом України відповідного указу.
7.82.      Варто наголосити, що законодавство України є досить ліберальним щодо поновлення у громадянстві після його втрати. Так, згідно з пунктом 4 частини  першої статті 6 Закону № 2235-ІІІ громадянство України набувається внаслідок поновлення громадянства, порядок якого визначено статтею 10, і позивач може цим ефективним юридичним засобом скористатись.
7.83.      Наведені висновки узгоджуються з усталеною практикою Великої Палати Верховного Суду, сформованою в подібних правовідносинах [див. постанови від 23.03.2023 у справі № 9901/276/21 (провадження № 11-4заі23), від 30.05.2024 у справі № 990/49/23 (провадження № 11-15заі24)].
7.84.      Підсумовуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду висновує, що за встановлених у цій справі обставини у зіставленні з правовим регулюванням спірних правовідносин Президент України, реалізуючи надані йому повноваження щодо прийняття рішення про припинення громадянства України та постановляючи Указ № 502/2022 в оспорюваній частині, діяв у межах повноважень, визначених пунктом 26 частини першої статті 106 Конституції України, пунктом 1 частини першої статті 22 Закону № 2235-ІІІ, та з урахуванням подання та пропозицій відповідних компетентних органів.
7.85.      Доводи позивача про порушення його прав, передбачених статтею 25 Конституції України як нормою прямої дії, оскільки він як громадянин України не міг бути позбавлений громадянства України всупереч його волі, не є слушними. Відповідач не вчинив дій, спрямованих на позбавлення позивача громадянства України, тоді як позивач вчинив дії, спрямовані на втрату громадянства України, оскільки у повнолітньому віці добровільно набув громадянство іншої держави.
7.86.      Інші доводи, наведені в апеляційній скарзі, не ґрунтуються на положеннях чинного законодавства та правильності висновків суду першої інстанції не спростовують.
7.87.      Рішення Касаційного адміністративного суду від 02.04.2025 відповідає вимогам статті 242 КАС щодо законності та обґрунтованості судового рішення, а доводи, наведені позивачем в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції в цьому рішенні, не містять підстав для його зміни чи скасування.
8.         Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
8.1.         Відповідно до пункту 1 частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
8.2.         На підставі частини першої статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
8.3.         Оскільки Касаційний адміністративний суд розглянув справу з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують викладених у рішенні висновків, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Керуючись статтями 266, 308, 311, 315, 316, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, Велика Палата Верховного Суду
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 02.04.2025 у справі № 990/320/23 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий суддя                                                                                          В. Ю. Уркевич
Суддя-доповідачка                                                                                         Є. А. Усенко
Судді:                                         О. О. Банасько                                             О. В. Кривенда
                                                     О. Л. Булейко                                               М. В. Мазур
І. А. Воробйова                                            С. О. Погрібний
                                                     О. А. Губська                                                Н. С. Стефанів
                                                     А. А. Ємець                                                   Т. Г. Стрелець
                                                     Л. Ю. Кишакевич                                        О. В. Ступак
                                                     В. В. Король                                                  І. В. Ткач
                                                     С. І. Кравченко                                            Н. В. Шевцова