ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 листопада 2025 року	Львів	Справа № 300/6530/25 пров. № А/857/38589/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді                                                   Обрізко І.М., 
суддів                                                                        Іщук Л.П., Пліша М.А.,
за участю секретаря судового засідання                        Демчик Л.Р.,  
за участю представника відповідача                       Куц І.В. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2025 року про відмову у забезпеченні позову, прийняту суддею Скільським І.І. у м. Івано - Франківську у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 , Міністерства оборони України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Секретаріат Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, Міністерство соціальної політики, сім`ї та Єдності України про визнання незаконним акту індивідуальної дії,

                                                        в с т а н о в и в :
15.09.2025 ОСОБА_1 (далі – ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду із позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 (далі – В/Ч НОМЕР_1 , відповідач 1), Військової частини НОМЕР_2 (далі – В/Ч НОМЕР_2 , відповідач 2), Міністерства оборони України (далі – МОУ, відповідач 3) в якому просив:
- визнати протиправним та скасувати наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 в частині призову та направлення ОСОБА_1 , для проходження військової служби за мобілізацією до В/Ч НОМЕР_2 ; 
- зобов`язати В/Ч НОМЕР_2 прийняти рішення про звільнення від проходження військової служби ОСОБА_1 та виключити останнього зі списків особового складу вказаної військової частини;
- зобов`язати МОУ здійснити контроль за виконанням судового рішення з боку підлеглих, а саме за виконанням з боку В/Ч НОМЕР_1 та В/Ч НОМЕР_2 .
Разом із позовною заявою, позивачем подано заяву про забезпечення позову, шляхом: 
- заборони посадовим особам, а саме: командирам, командувачам, начальникам, керівникам органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, визначеним абзацом 2 пункту 12 Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 видавати накази (акти – індивідуальної дії) відносно ОСОБА_1 , з метою абзаців 2 – 6, 9 – 11, 13 пункту 145 розділу 5 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, яке затверджено Указом Президента України № 1153/2008, а саме з метою: навчання на курсах, проходження зборів, вступу до вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти; участі у заходах, пов`язаних із підготовкою військ (сил); забезпечення охорони, супроводження і доставки військових вантажів, озброєння, військової техніки та інших матеріальних засобів; супроводження нарочних з таємними документами і матеріалами або як нарочні; супроводження (за потреби) окремих військовослужбовців, хворих або команд військовослужбовців та конвоювання заарештованих і засуджених; участі в планових заходах (збори, семінари, засідання, наради тощо); ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій; виконання обов`язків військової служби у складі військових частин, задіяних до ведення воєнних (бойових) дій, у тому числі в антитерористичних операціях; в інших випадках за викликом (розпорядженням) старших командирів, та з питань передбачених підпунктами 1 – 7, 9, 12 пункту 3 розділу 10 Інструкції з організації обліку особового складу в системі Міністерства оборони України, яка затверджена наказом Міністерства оборони України від 15.09.2022 № 280; 
- у випадку видачі таких наказів після зарахування до списків особового складу ОСОБА_1 , зобов`язати посадових осіб, а саме: командирів, командувачів, начальників, керівників органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, визначених абзацом 2 пункту 12 Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 вжити заходів щодо поновлення службового становища позивача (припинення відрядження, виключення зі списку особового складу, який залучений до виконання бойових та/або службово – бойових завдань).
Вказана заява мотивована протиправністю призову позивача на військову службу. На думку позивача ймовірність його переведення (переміщення, відрядження) для проходження військової служби до іншої частини може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду про задоволення позову та ефективний захист, поновлення порушених прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, стане згодом не можливим, без вжиття таких заходів забезпечення позову.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2025 в задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.
Суд першої інстанції виходив з того, що протиправність оскаржуваних дій та рішень відповідачів може бути встановлена судом тільки на підставі з`ясування фактичних обставин справи, а також оцінки належності, допустимості та достовірності як кожного доказу окремо, так і достатності та взаємного зв`язку наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності під час розгляду адміністративної справи по суті.
Окрім того, суд зазначав, що частину 3 статті 151 КАС України доповнено пунктом 10 згідно із Законом України «Про внесення зміни до частини третьої статті 151 Кодексу адміністративного судочинства України щодо забезпечення позову у виді зупинення наказу або розпорядження командира (начальника) під час воєнного стану чи в бойовій обстановці» №2359-IX від 08.07.2022, відповідно до якого не допускається забезпечення позову шляхом зупинення наказу або розпорядження командира (начальника), відданого військовослужбовцю в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці.
Таким чином, на думку суду, процесуальний закон містить пряму заборону вживати заходи забезпечення позову, шляхом зупинення наказу або розпорядження командира (начальника), відданого військовослужбовцю в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці.
Обраний заявником вид забезпечення позову, за своїм змістом є фактично забороною вчиняти дії щодо виконання відповідних наказів, які можуть бути видані командувачем військової частини в майбутньому, що відповідно до пункту 10 частини 3 статті 151 КАС України, не допускається в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці.
Водночас, стаття 151 КАС України містить вичерпний перелік видів забезпечення позову та не містить такого виду забезпечення позову як зобов`язання до вчинення певних дій. 
Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Вважає, що судом першої інстанції ухвалено рішення із порушенням норм матеріального та процесуального права, неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи.
В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що виходячи з принципу єдиноначальності та обов`язковості виконання наказів начальників (ст.ст. 28-33 Статуту внутрішньої служби ЗСУ), позивач і надалі зобов`язаний виконувати накази командування та перебувати на військовій службі.
Співмірним та таким, що спрямований на збереження існуючого становища, а саме залишення у позивача статусу військовослужбовця В/Ч НОМЕР_2 , а також таким якій запобігає ускладненню або неможливості виконання рішення суду по даній справі, порушенню прав дитини-інваліда, є забезпечення позову шляхом заборони посадовим особам, визначених абзацом 2 пункту 12 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 видавати накази (акти індивідуальної дії) відносно позивача.
Враховуючи наявні докази та твердження позивача щодо спростування факту укладення контракту про проходження військової служби, вже вказує на думку позивача, на очевидні ознаки протиправності з боку структурного підрозділу сторони відповідача.
Відтак, спосіб забезпечення позову обраний позивачем є правильним та не суперечить чинному законодавству, зокрема й п. 10 ч. 3 ст. 151 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС).
Просить скасувати ухвалу та винести судове рішення, яким заяву про забезпечення позову задовольнити.
Стороною відповідача в особі МОУ подано пояснення які зводяться до мотивів судового рішення. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржену ухвалу без змін.
Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасника розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що місцевий суд в повній мірі дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази.
Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що  предметом розгляду адміністративної справи №300/6530/25 є спірні правовідносини які виникли з питань призову та направлення позивача для проходження військової служби за мобілізацією.
Забезпечення адміністративного позову - це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, до її вирішення по суті визначених законом заходів з метою створення можливості реального виконання у майбутньому рішення суду, якщо таке буде прийнято на користь позивача.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 150 КАС України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
За змістом частини 1 статті 151 КАС України позов може бути забезпечено: зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; забороною відповідачу вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.
Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.
Колегія суддів зазначає, що при розгляді заяв про забезпечення позову суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.
Отже, забезпечення позову - це свого роду надання позивачеві тимчасової правової охорони його прав та інтересів, за захистом яких він звернувся до суду, до вирішення спору судом та набрання рішенням суду законної сили.
Також колегія суддів враховує, що згідно з Рекомендацією № R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятій Комітетом Ради Європи 13.09.1989, рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акта, а його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акта.
Тобто інститут забезпечення позову, як і було зазначено вище, є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, покликаним забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення, прийнятого в адміністративній справі.
При цьому, заходи забезпечення повинні безпосередньо стосуватися предмета спору і позовних вимог, а також бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.
Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.
Відповідно до п.5 ч.3 ст.151 КАС України не допускається забезпечення позову шляхом, зокрема, зупинення дії рішення суб`єкта владних повноважень, яке не є предметом оскарження в адміністративній справі, або встановлення заборони або обов`язку вчиняти дії, що випливають з такого рішення.
Також слід врахувати те, що частину 3 статті 151 КАС України доповнено пунктом 10 згідно із Законом України «Про внесення зміни до частини третьої статті 151 Кодексу адміністративного судочинства України щодо забезпечення позову у виді зупинення наказу або розпорядження командира (начальника) під час воєнного стану чи в бойовій обстановці» №2359-IX від 08.07.2022, відповідно до якого не допускається забезпечення позову шляхом зупинення наказу або розпорядження командира (начальника), відданого військовослужбовцю в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці.
При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Виходячи зі змісту наведених положень законодавства, ухвала про забезпечення позову має містити мотиви, за яких суд дійшов висновку про існування або обставин, що свідчать про істотне ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або очевидних ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю до ухвалення рішення у справі; а також вказати, в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов`язані з відновленням прав, будуть значними.
Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 21 листопада 2018 у справі №826/8556/17, від 25 квітня 2019 у справі №826/10936/18, від 30 вересня 2019 у справі №420/5553/18, від 29 січня 2020 у справі №640/9167/19, від 20 травня 2021 у справі №640/29749/20, від 11 січня 2022 у справі №640/18852/21 та від 28 липня 2022 у справі №640/31850/20.
Відтак, колегія суддів зазначає, що позивачем у заяві та й в апеляційній скарзі не наведено та не надано жодного доказу на підтвердження того, що саме у цій справі - за заявленими позовними вимогами: невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду; або очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
Крім того,  необґрунтоване вжиття таких заходів може привести до правових ускладнень, значно більших, ніж ті, яким вдалося б запобігти, тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти, що відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній  у постанові від 19.06.2018 у справі 826/9263/17.
Так, виходячи із заявлених позовних вимог по суті, такі зводяться до незаконного призову позивача по мобілізації, а відповідачами виступають суб`єкти владних повноважень в особі В/Ч НОМЕР_1 , В/Ч НОМЕР_2 , Міністерства оборони України, які вчиняють дій не на початковій стадії призову, а в подальшому.
Крім того, позивач на даний час набув статус військовослужбовця, отримує грошове забезпечення та зобов`язаний виконувати  накази або розпорядження командира (начальника).
Виходячи з пояснювальної записки до Закону України «Про внесення зміни до частини третьої статті 151 Кодексу адміністративного судочинства України щодо забезпечення позову у виді зупинення наказу або розпорядження командира (начальника) під час воєнного стану чи в бойовій обстановці» №2359-IX від 08.07.2022 «Основним розпорядчим актом військового управління за цих умов є наказ або розпорядження командира (начальника), який відповідно до військових статутів України віддається на правах єдиноначальності командира військової частини (начальника установи), що містить норми, обов`язкові для виконання підлеглим. Невиконання наказу або непокора військовослужбовця наказу або розпорядженню командира (начальника), вчинена в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, здатна спричинити не тільки тяжкі наслідки, але і заподіяння смерті військовослужбовцям або інших особам і цивільному населенню, потраплянню їх у полон, або навіть заподіянню шкоди національним інтересам України. Відповідно до статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України рішення (нормативно-правові акти чи індивідуальні акти) суб`єктів владних повноважень можуть бути оскаржені до адміністративного суду, а відповідно до статей 150–151 Кодексу адміністративного судочинства України судом може бути забезпечено такі спори шляхом зупинення дії індивідуального акта або нормативно-правового акта, що є неприпустимим під час виконання військовослужбовцем наказів їх командирів під час війни.
Метою проекту Закону є забезпечення безумовного виконання військовослужбовцями законних наказів командирів (начальників), відданих в умовах воєнного стану або в бойовій обстановці».
Наведене суперечить тому, що просить позивач в заяві про забезпечення позову, тому виключається задоволення останньої.
Суд також враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену в рішенні від 15 листопада 2007 по справі «Бендерський проти України», в якому Високий Суд зазначив, що судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються.
Апеляційний суд відхиляє решту доводів апелянта, які наведені у поданій апеляційній скарзі, оскільки такі на правильність висновків суду не впливають, базуються на припущеннях, а, відтак, не можуть покладатися в основу скасування чи зміни оскарженого судового рішення.
Крім того, мотивація апеляційної скарги частково зводиться до розгляду справи по суті позовних вимог, відтак апеляційний суд не вправі надавати оцінки, оскільки предметом перегляду є ухвала про відмову у забезпеченні позову.
Отже, доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку про правильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до правильного вирішення справи (питання).
Керуючись ст. ст. 308, 315, 316, 321, 322, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
                                                        П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2025 року про відмову у забезпеченні позову у справі №300/6530/25 – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя	 	І. М. Обрізко 	
судді	 	Л. П. Іщук 	
 	 	М.А. Пліш  	
Повне судове рішення складено 18.11.2025.