ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33601 , м. Рівне,  вул. Яворницького, 59
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

11 листопада 2025 року                                                                                 Справа № 918/507/25 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючий суддя Петухов М.Г., суддя Мельник О.В. ,  суддя Олексюк Г.Є. 

секретар судового засідання Приступлюк Т.В.

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Львівська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця"
на рішення Господарського суду Рівненської області від 12.08.2025
(ухвалене о 15:37 год. у м. Рівному, повний текст складено 18.08.2025)
у справі № 918/507/25 (суддя Романюк Ю.Г.)
за позовом керівника Здолбунівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Мізоцької селищної ради Рівненського району Рівненської області
до Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Львівська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" 
про стягнення 82 453 грн 85 коп.

Відповідно до ч.13 ст.8, ч. 10 ст.270 ГПК України апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

ВСТАНОВИВ:

Керівник Здолбунівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Мізоцької селищної ради Рівненського району Рівненської області звернувся до Господарського суду Рівненської області із позовом до Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Львівська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" про стягнення 82 453 грн 85 коп.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на земельній ділянці, яка перебуває в постійному користуванні відповідача, невстановленими особами було здійснено незаконну вирубку захисних лісонасаджень.
Оскільки особу, яка здійснила незаконну порубку дерев під час досудового розслідування кримінального провадження не встановлено, відповідач, як постійний лісокористувач має понести відповідальність у вигляді відшкодування збитків, завданих інтересам держави.
На підтвердження розміру шкоди, прокурор посилається на висновок експерта судової економічної експертизи від 15.08.2023 №СЕ-19/118-23/8568-ЕК, яким проведено розрахунок розміру шкоди заподіяної лісу внаслідок незаконної порубки 6 дерев породи "ясен" (сироростучий), який арифметично підтверджується в сумі 82 453 грн 85 коп.

Господарський суд Рівненської області рішенням від 12.08.2025 у справі № 918/507/25 позов задовольнив. Стягнув з Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Львівська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" шкоду у сумі 82 453 грн 85 коп., завдану порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища, до спеціального місцевого бюджету Мізоцької селищної ради Рівненського району Рівненської області. Стягнув з Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Львівська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" на користь Рівненської обласної прокуратури 3 028 грн судового збору.
При ухваленні вказаного рішення суд першої інстанції виходив із того, що  відповідач, як постійний лісокористувач, не дотримавшись вимог законодавства в частині забезпечення охорони та захисту лісових насаджень, допустив самовільну порубку на підпорядкованій йому території, не забезпечивши збереження не призначених для порубки дерев, не здійснивши комплекс заходів, спрямованих на збереження лісів від незаконних порубок, не запобіг порушенням лісового законодавства, своєчасно не виявивши таких порушень і не вживши відповідних заходів щодо їх усунення.
Суд зазначив, що дії відповідача щодо фіксування правоохоронним органом здійсненого невідомими особами правопорушення жодним чином не спростовують вини відповідача і не свідчать про вжиття усіх заходів належного забезпечення охорони лісу, а кримінальне провадження за цим фактом не спростовує бездіяльності відповідача та незабезпечення належної охорони лісу, внаслідок чого скоєно незаконну порубку та відповідно завдано шкоду довкіллю.
Розглядаючи спірні правовідносини місцевий господарський суд застосував відповідні положення ст. ст. 15, 16, 22, 1166, 1192 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України), ст. ст. 4, 16, 17, 19, 63, 64, 86, 105, 107 Лісового кодексу України (далі – ЛК України), ст. ст. 68, 69 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища".
Також суд першої інстанції надав оцінку підставам для звернення прокурора до суду із цим позовом та дотримання прокурором порядку передбаченого ст. 23 Закону України "Про прокуратуру".

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням до Північно-західного апеляційного господарського суду звернулося Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Львівська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" із апеляційною скаргою, відповідно до якої просить рішення Господарського суду Рівненської області від 12.08.2025 у справі № 918/507/25 скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.
Апеляційна скарга обґрунтована таким.
Судом допущено невірне застосування норм лісового законодавства в частині визначення лісокористування відповідачем.
За цільовим призначенням земельна ділянка на якій здійснено порубку класифікується як землі для забезпечення функціонування залізничного транспорту. Цільове призначення земельної ділянки на якій знаходяться захисні насадження є визначеним та зареєстрованим.
За змістом ст.68 Земельного кодексу України та ст. 23 Закону України "Про транспорт" та норм ДБН, землі на яких відбулася незаконна порубка, є землями залізничного транспорту, до яких віднесено захисні та укріплюючі насадження, які фактично визначено як технологічну захисну природну споруду, яка проектується у відповідності до вимог вказаних ДБН за зазначеними розрахунковими показниками та формулами та залежить від ряду визначених факторів.
У відповідності до статті 63 ЛК України ведення лісового господарства полягає у здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів. Проте, саме по собі формулювання "здійснення комплексу заходів, спрямованих на збереження лісів від незаконних рубок" носить загальний характер, як і відсутня конкретизація обов`язку охорони у ст. ст. 19, 63, 64, 86 ЛК України.
Суд безпідставно та без належних на те обґрунтувань зазначає, що така невизначеність не унеможливлює визначити, які дії повинен був вчинити лісокористувач, щоб попередити незаконну рубку, а отже розмежувати його правомірну поведінку та протиправну поведінку (бездіяльність).
Суд фактично як єдину підставу вчиненого відповідачем правопорушення, визначив - незабезпечення охорони та захисту лісових насаджень, і як наслідок порушив покладені на нього законом обов`язки лісокористувача та допустив протиправну бездіяльність, оскільки дозволив невстановленим особам здійснити незаконну рубку дерев у загальній кількості 6 шт. на земельній ділянці, що перебуває у його постійному користуванні, чим завдав шкоди навколишньому природному середовищу. Такі висновки ґрунтуються виключно на припущеннях, та не мають нормативно обґрунтованої визначеності.
Згідно заяви про вчинення правопорушення лісового законодавства №ПЧЛ-1/78, акту №18 огляду місця вчинення правопорушення лісового законодавства, а також із тексту позовної заяви відомо, що незаконну вирубку здійснено у кварталі 140 виділу 38 по прив`язці права сторона колії 8 км 2-3пк. Однак всі інші докази, зокрема протокол огляду місця події стосуються ділянки на 7 км 2-3 пк. 
Не відповідає дійсності той факт, що вказана лісосмуга знаходиться на земельній ділянці з кадастровим номером 5622685600:22:001:0001. Відповіддю на запит №ПЧЛ-1/179 від 02.05.2025 підрозділ "Львівська дистанція захисних лісонасаджень" надав копію акту на право постійного користування серії ЯЯ №251881, оскільки витребовувався державний акт саме на ділянку 7 км, а не 8 км. У жодному документі відповідача не містяться відомості, про те, що подія сталася саме на 7 км, а не 8 км. Ділянка 8 км не знаходиться у межах ділянки з кадастровим номером 5622685600:22:001:0001 (витяг з технічної документації наявний у матеріалах справи).
Висновок експерта та його розрахунки не можуть вважатись належним та допустимим доказом у справі в його основу поставлено в якості вихідних даних числові значення із акту №18 огляду місця вчинення правопорушення від 09.07.2021 та польової перелікової відомості №18 09.07.2021 відповідача, де не визначено середнього арифметичного значення діаметру пня. Розрахунок шкоди не може ґрунтуватися на припущеннях позивача, оскільки вони не є фактичними даними в розумінні ст.73 ГПК України.
Надані прокурором докази не є належними на підставі яких можна встановити обставини справи.
Не можливо погодитися із висновком суду про те, що у протоколі огляду сталася технічна помилка щодо вказаного кілометру земельної ділянки, оскільки 8 км знаходиться поза межами земельної ділянки з кадастровим номером 5622685600:22:001:0001, прокурор жодним чином не спростував таку обставину.
Тому відповідач вважає, що судом першої інстанції надано неналежну оцінку обставинам справи та доданим матеріалам, невірно застосовано норми матеріального права до спірних правовідносин, а тому таке рішення суду є необґрунтованим, незаконним та підлягає скасуванню.

Прокурор подав суду апеляційної інстанції відзив, в якому вказує, що доводи викладені в апеляційній скарзі є безпідставними, необґрунтованими та не містять правових підстав для її задоволення, з огляду на таке.
Суд в рішенні вірно встановив, що саме на відповідача покладено обов`язки із забезпечення охорони, захисту та відтворення лісових насаджень і яким чином воно буде здійснювати виконання покладених на нього обов`язків, не вправі визначати ні прокурор, ні позивач.
Охорона та захист лісових насаджень повинні забезпечуватися самим відповідачем з урахуванням умов ведення лісового господарства та досягати визначеної законодавством мети - упередження незаконного знищення лісів.
Вищевикладене спростовує твердження скаржника про відсутність протиправності його поведінки, яка проявилася у бездіяльності.
Саме внаслідок бездіяльності працівників відповідача стало можливим та відбулося вирубування дерев невстановленими особами і заподіяння шкоди.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що прокурором доведено наявність всіх елементів складу цивільного правопорушення, необхідних для застосування такої міри відповідальності як відшкодування шкоди.
При цьому, не важливо, хто конкретно здійснював незаконне вирубування дерев на ділянках лісу, наданих у постійне користування, оскільки визначальним є факт порушення постійним лісокористувачем встановлених правил лісокористування, що спричинило завдання державі шкоди внаслідок незаконної рубки дерев третіми особами на підконтрольній постійному лісокористувачу ділянці лісу.
Відповідно до ст. 1 ЛК України, усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави.
Статтею 4 ЛК України визначено, що захисні насадження лінійного типу належать до лісового фонду України. Згідно з Порядком поділу лісів на категорії та виділення особливо захисних лісових ділянок, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2007 № 733, лісові насадження лінійного типу, лісові ділянки (смуги лісів), розташовані у смугах відведення залізниць, відносяться до категорії захисних лісів.
Відповідно до Порядку здійснення лісовпорядкування, затвердженого постановою КМУ № 112 від 07.02.2023, постійний лісокористувач - підприємства, установи, організації всіх форм власності, їх філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи, які мають у користуванні чи власності ліси на землях усіх категорій.
Вищевикладене спростовує наведені в апеляційній скарзі твердження про те, що захисні насадження лінійного типу не належать до лісового фонду.
Матеріалами справи у сукупності підтверджується правомірність вимог прокурора, що вірно встановлено у рішенні від 12.08.2025.
За наведеного прокурор просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Позивач не скористався правом подати відзив на апеляційну скаргу відповідача, що відповідно до ч. 3 ст. 263 ГПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Дослідивши матеріали справи, апеляційну скаргу, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при ухваленні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а оскаржене рішення суду першої інстанції залишити без змін, виходячи з такого.

Судом апеляційної інстанції встановлено та як убачається з матеріалів справи, що 09.07.2021 працівником виробничого підрозділу "Львівська дистанція захисних лісонасаджень" регіональної філії "Львівська залізниця" у кварталі 140, виділ 38 захисних лісонасаджень Бродівської виробничої дільниці по напрямку Мізоч - Озеряни, по прив`язці права сторона колії 8 км, 2-3 пк, виявлена незаконна порубка 6 дерев породи "ясен".
Згідно акту №18 огляду місця вчинення правопорушення лісового законодавства від 09.07.2021, складеного посадовою особою виробничого підрозділу "Львівська дистанція захисних лісонасаджень" регіональної філії "Львівська залізниця" Шкавронком Ю.І., виявлено факт порубки дерев породи "ясен" у кількості 6 штук у захисних лісонасадженнях ПЧЛД-10 по напрямку Озеряни - Мізоч, по прив`язці права сторона колії 8 км, 2-3 пк, кв. 140, вид. 38, що завдало шкоду лісу (державі) на суму 82 453 грн 98 коп. (а. с. 30-32).
10.07.2021 начальник ВСП "Львівська дистанція захисних лісонасаджень" звернувся до Рівненського РУП ГУНП в Рівненській області з повідомленням, в якому повідомив про вищезазначену подію (виявлення факту порубки дерев у захисних лісонасадженнях по напрямку Озеряни - Мізоч, по прив`язці права сторона колії 8 км, 2-3 пк, кв. 140, вид. 38) (а. с. 28-29).
За вказаним фактом ВП №6 Рівненського РУП ГУНП в Рівненській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні з №120211181130000270 від 10.07.2021 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 246 КК України.
Згідно із витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань, заява надійшла від гр-на ОСОБА_1 , згідно якої невідома особа 09.07.2021 здійснила вирубку дерев поблизу залізничної колії сполучення Озеряни-Мізоч, на 7 км 2 та 3 пікету (а. с. 23).
Відповідно до висновку експерта судової економічної експертизи від 15.08.2023 №СЕ-19/118-23/8568-ЕК (в якому викладено дані відображені у вищевказаних акті №18 огляду місця вчинення правопорушення лісового законодавства від 09.07.2021, повідомлення про скоєння злочину начальник ВСП "Львівська дистанція захисних лісонасаджень" 10.07.2021, а також витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань), розрахунок розміру шкоди заподіяної лісу внаслідок незаконної порубки 6 дерев породи "ясен" (сироростучий) арифметично підтверджується в сумі 82 453 грн 85 коп. (а. с. 40-48).
З метою надання висновку, експерту надсилалась відповідь в.о. начальника дистанції виробничого підрозділу "Львівська дистанція захисних лісонасаджень" регіональної філії "Львівська залізниця" Антонюка П.Ф. про те, що земельна ділянка та захисні лісонасадження по напрямку Озеряни-Мізоч права сторона колії 8км 2-3пк, де 09.07.2021 була скоєна незаконна порубка дерев, заповідником, територією чи об`єктом природозаповідного фонду або іншим особливо охоронюваним місцем не являється. 
Водночас, згідно наданих виробничим підрозділом "Львівська дистанція захисних лісонасаджень" регіональної філії "Львівська залізниця" документів (лист від 02.05.2025 №ПЧЛ-1/179), вищевказана лісосмуга знаходиться на земельній ділянці з кадастровим номером 5622685600:22:001:0001, яка відповідно до Державного акту серії ЯЯ №251882, виданого 31.03.2009, Здолбунівською районною державною адміністрацією, перебуває у користуванні Державного територіально-галузевого об`єднання "Львівська залізниця" (а. с. 35-39).
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, земельна ділянка з кадастровим номером 5622685600:22:001:0001 площею 46,2906 га, з цільовим призначенням "для розміщення та експлуатації будівель і споруд залізничного транспорту", є власністю держави в особі Рівненської обласної державної адміністрації та перебуває у постійному користуванні ПАТ "Українська залізниця", реєстраційний номер нерухомого майна 1270706656226 (а. с. 33-34).
Враховуючи, що особу, яка здійснила незаконні порубки дерев у ході досудового розслідування кримінального правопорушення не встановлено, прокурор звернувся з позовом про відшкодування збитків, завданих державі, в особі Мізоцької селищної ради до лісокористувача - АТ "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Львівська залізниця" АТ "Укрзалізниця".

Аналізуючи встановлені обставини справи та переглядаючи спірні правовідносини на предмет наявності правових підстав для задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції приймає до уваги такі положення діючого законодавства з урахуванням фактичних обставин справи.

Апеляційний господарський суд з огляду на приписи ст. 269 ГПК України, ту обставину що відповідач оскаржує рішення суду першої інстанції, вважаючи, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, не вказує про недотримання прокурором ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", апеляційний господарський суд переглядає справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги та не надає оцінку щодо подання прокурором позову в цій справі.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
За приписами статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) шкоди іншій особі.
Частинами 1 та 2 ст. 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди, необхідна наявність повного складу правопорушення: протиправної поведінки особи; шкоди (збитків); причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками; вини особи, яка заподіяла збитки.
Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Під шкодою слід розуміти, зокрема, зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Причинний зв`язок, як елемент складу цивільного правопорушення, виражає зв`язок протиправної поведінки і шкоди, що настала, при якому шкода повинна бути об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди, а отже, доведенню підлягає факт того, що його протиправні дії є причиною, а шкода - наслідком такої протиправної поведінки.
Відповідно, суди, розглядаючи спори про стягнення шкоди (збитків), мають встановлювати обставини щодо наявності всіх елементів складу правопорушення у їх сукупності.
Разом з тим, у деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди, протиправність (незаконність) поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. У свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні шкоди.
Отже, при зверненні з позовом про стягнення шкоди, позивач повинен довести належними, допустимими та достовірними доказами протиправність (неправомірність) поведінки заподіювача шкоди, наявність шкоди та їх розмір, а також причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, що виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди, а боржник зі свого боку має доводити відсутність своєї вини у заподіянні шкоди.
Відсутність хоча б одного із перелічених елементів, що утворюють склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за порушення у сфері господарської діяльності.
При цьому господарський суд самостійно встановлює наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який став підставою для стягнення шкоди, оцінюючи надані сторонами докази (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі №920/715/17).
Відносини, які стосуються володіння, користування та розпоряджання лісами і спрямовуються на забезпечення охорони, відтворення та стале використання лісових ресурсів з урахуванням екологічних, економічних, соціальних та інших інтересів суспільства (лісові відносини) регулюються, зокрема, Лісовим кодексом України.
У свою чергу, правові, економічні та соціальні основи організації охорони навколишнього природного середовища в інтересах нинішнього і майбутніх поколінь визначає Закон України "Про охорону навколишнього природного середовища".
За статтею 5 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" державній охороні і регулюванню використання на території України підлягають: навколишнє природне середовище як сукупність природних і природно-соціальних умов та процесів, природні ресурси, як залучені в господарський обіг, так і невикористовувані в економіці в даний період (земля, надра, води, атмосферне повітря, ліс та інша рослинність, тваринний світ), ландшафти та інші природні комплекси.
Ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцерозташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах (стаття 1 ЛК України).
Права та обов`язки постійних лісокористувачів визначає стаття 19 ЛК України, відповідно до якої постійні лісокористувачі зобов`язані: забезпечувати охорону, захист, відтворення, підвищення продуктивності лісових насаджень, посилення їх корисних властивостей, підвищення родючості ґрунтів, вживати інших заходів відповідно до законодавства на основі принципів сталого розвитку; дотримуватися правил і норм використання лісових ресурсів; вести лісове господарство на основі матеріалів лісовпорядкування, здійснювати використання лісових ресурсів способами, які забезпечують збереження оздоровчих і захисних властивостей лісів, а також створюють сприятливі умови для їх охорони, захисту та відтворення; вести первинний облік лісів; дотримуватися встановленого законодавством режиму використання земель; забезпечувати охорону типових та унікальних природних комплексів і об`єктів, рідкісних і таких, що перебувають під загрозою зникнення, видів тваринного і рослинного світу, рослинних угруповань, сприяти формуванню екологічної мережі відповідно до природоохоронного законодавства.
Відповідно до статей 16, 17 ЛК України право користування лісами здійснюється в порядку постійного та тимчасового користування лісами. У постійне користування ліси на землях державної власності для ведення лісового господарства без встановлення строку надаються спеціалізованим державним лісогосподарським підприємствам, іншим державним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані лісогосподарські підрозділи.
Статтею 63 ЛК України передбачено, що ведення лісового господарства полягає у здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів.
Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 64 ЛК України підприємства, установи, організації і громадяни здійснюють ведення лісового господарства з урахуванням господарського призначення лісів, природних умов і зобов`язані здійснювати охорону лісів від пожеж, захист від шкідників і хвороб, незаконних рубок та інших пошкоджень.
Частиною 5 статті 86 ЛК України передбачено, що забезпечення охорони і захисту лісів покладається на центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства та органи місцевого самоврядування, власників лісів і постійних лісокористувачів відповідно до цього Кодексу.
Отже, організація і забезпечення охорони та захисту лісів, яка передбачає здійснення комплексу заходів, спрямованих на збереження та охорону лісів, зокрема, від незаконних рубок та інших пошкоджень, покладається на, зокрема постійних лісокористувачів.
Відповідно до ст. 105 ЛК України порушення лісового законодавства тягне за собою дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність відповідно до закону.
Відповідальність за порушення лісового законодавства несуть особи, винні у, зокрема незаконному вирубуванні та пошкодженні дерев і чагарників.
Статтею 107 ЛК України передбачено, що підприємства, установи, організації і громадяни зобов`язані відшкодувати шкоду, заподіяну ними лісу внаслідок порушення лісового законодавства, у розмірах і порядку, визначених законодавством України.
Згідно зі статтею 69 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" шкода, заподіяна внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, підлягає компенсації в повному обсязі.
Здійснюючи аналіз вказаних вище норм права, Верховний Суд неодноразово висновував, що порушення вимог щодо ведення лісового господарства, встановлених у сфері охорони, захисту та використання лісів, є підставою для покладення на постійного лісокористувача цивільно-правової відповідальності. При цьому, не важливо хто конкретно здійснював незаконне вирубування дерев на ділянках лісу, наданих у постійне користування, оскільки визначальним є факт порушення лісокористувачем встановлених правил лісокористування, що спричинило завдання державі збитків внаслідок незаконної рубки дерев третіми особами на підконтрольній лісокористувачу ділянці лісу. Таким чином, обов`язок щодо забезпечення охорони лісових насаджень покладено саме на постійних лісокористувачів, які відповідають за невиконання або неналежне виконання таких обов`язків, в тому числі, у разі незабезпечення охорони та захисту лісів від незаконних рубок дерев. Отже, цивільно-правову відповідальність за порушення лісового законодавства мають нести не лише особи, які безпосередньо здійснюють самовільну вирубку лісів (пошкодження дерев), а й постійні лісокористувачі, вина яких полягає у протиправній бездіяльності у вигляді невчинення дій щодо забезпечення охорони та збереження лісу від незаконних рубок на підвідомчих їм ділянках із земель лісового фонду, що має наслідком самовільну рубку (пошкодження) лісових насаджень третіми (невстановленими) особами (див., зокрема постанови Верховного Суду від 18.05.2023 у цій справі №914/669/22, від 09.08.2018 у справі № 909/976/17, від 12.09.2024 у справі №907/181/22, від 28.09.2023 у справі №927/32/23, від 27.03.2018 у справі №909/1111/16, від 20.08.2018 у справі № 920/1293/16, від 23.08.2018 у справі №917/1261/17, від 19.09.2018 у справі № 925/382/17, від 09.12.2019 у справі №906/133/18, від 20.02.2020 у справі № 920/1106/17 та інші).
Отже, у випадку порушення вимог щодо організації охорони і захисту лісів, відповідальність за порушення лісового законодавства несуть особи, винні у порушенні вимог щодо ведення лісового господарства, встановлених законодавством у сфері охорони, захисту, використання та відтворення лісів, до того ж, підприємства, установи, організації зобов`язані відшкодувати шкоду, заподіяну ними лісу внаслідок порушення лісового законодавства, у розмірах і порядку, визначених законодавством України.
Порушення вимог щодо ведення лісового господарства, встановлених у сфері охорони, захисту та використання лісів, є підставою для покладення на постійного лісокористувача цивільно-правової відповідальності. При цьому, не важливо хто конкретно здійснював незаконне вирубування дерев на ділянках лісу, наданих у постійне користування, оскільки визначальним є факт порушення лісокористувачем встановлених правил лісокористування, що спричинило завдання державі збитків внаслідок незаконної рубки дерев третіми особами на підконтрольній лісокористувачу ділянці лісу.
Отже, цивільно-правову відповідальність за порушення лісового законодавства мають нести не лише особи, які безпосередньо здійснюють самовільну вирубку лісів (пошкодження дерев), а й постійні лісокористувачі, вина яких полягає у протиправній бездіяльності у вигляді невчинення дій щодо забезпечення охорони та збереження лісу від незаконних рубок на підвідомчих їм ділянках із земель лісового фонду, що має наслідком самовільну рубку (пошкодження) лісових насаджень третіми (невстановленими) особами.
Аналогічну правову позицію викладено у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 09.08.2018 у справі №909/976/17, постановах Верховного Суду від 27.03.2018 у справі №909/1111/16, від 20.08.2018 у справі №920/1293/16, від 23.08.2018 у справі №917/1261/17, 19.09.2018 у справі №925/382/17, 09.12.2019 у справі №906/133/18, 20.02.2020 у справі № 920/1106/17.
Для покладення на постійного лісокористувача обов`язку з відшкодування шкоди, завданої навколишньому природному середовищу через незабезпечення охорони і збереження лісового фонду на підвідомчій йому території, першочерговим є з`ясування обставини щодо встановлення факту порушення лісокористувачем встановлених правил лісокористування, тобто у цьому випадку, здійснення незаконної порубки дерев (постанова Верховного Суду від 18.05.2023 у справі № 914/669/22).
Суд виходить з того, що відшкодування шкоди, заподіяної порушенням природоохоронного законодавства, за своєю правовою природою є відшкодуванням позадоговірної шкоди.
Колегія суддів звертається до висновків Верховного Суду, викладених, зокрема, у постанові від 12.09.2024 у справі №907/181/22, де вказано, що господарський суд, вирішуючи спір про відшкодування шкоди, заподіяної навколишньому природному середовищу, виходить з презумпції вини правопорушника.
Апеляційний господарський суд враховує, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження встановлення винних осіб у кримінальному провадженні № 12021181130000270.
Щодо земельної ділянки, де відбулася незаконна рубка деревини та самої незаконної рубки.
Суд апеляційної інстанції відмічає, що обставина незаконної порубки підтверджується наявними в справі доказами, зокрема:
- актом №18 огляду місця вчинення правопорушення лісового законодавства від 09.07.2021, складеним посадовою особою виробничого підрозділу "Львівська дистанція захисних лісонасаджень" регіональної філії "Львівська залізниця" Шкавронком Ю.І.
- зверненням начальника ВСП "Львівська дистанція захисних лісонасаджень" від 10.07.2021 до Рівненського РУП ГУНП в Рівненській області з повідомленням про вчинення незаконної порубки дерев у кварталі 140, виділ 38 захисних лісонасаджень Бродівської виробничої дільниці по напрямку Мізоч-Озеряни, по прив`язці права сторона колії 8 км, 2-3 пк.
При зверненні до суду із цим позовом прокурором надано інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, про те, що земельна ділянка з кадастровим номером 5622685600:22:001:0001 площею 46,2906 га, з цільовим призначенням "для розміщення та експлуатації будівель і споруд залізничного транспорту", є власністю держави в особі Рівненської обласної державної адміністрації та перебуває у постійному користуванні ПАТ "Українська залізниця" (реєстраційний номер нерухомого майна 1270706656226).
Зважаючи на доводи апеляційної скарги, під час апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції, необхідно встановити, чи сталася вищеописана подія у межах земель, відведених відповідачу у якості землекористувача, а відповідно – чи є відповідач постійним лісокористувачем, на якого покладена відповідальність щодо забезпечення охорони лісових насаджень на спірній території.
Місцевий господарський суд вірно врахував, що за фактом незаконної порубки дерев ВП №6 Рівненського РУП ГУНП в Рівненській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні з №120211181130000270 від 10.07.2021 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 246 КК України.
Згідно з витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, заява надійшла від громадянина ОСОБА_1 , згідно якої невідома особа 09.07.2021 здійснила вирубку дерев поблизу залізничної колії сполучення Озеряни-Мізоч, на 7 км 2 та 3 пікету.
Відповідно до висновку експерта судової економічної експертизи від 15.08.2023 №СЕ-19/118-23/8568-ЕК (в якому викладено дані відображені в акті №18 огляду місця вчинення правопорушення лісового законодавства від 09.07.2021, повідомлення про скоєння злочину начальник ВСП "Львівська дистанція захисних лісонасаджень" 10.07.2021, а також витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань), розрахунок розміру шкоди заподіяної лісу внаслідок незаконної порубки 6 дерев породи "ясен" (сироростучий) арифметично підтверджується в сумі 82 453 грн 85 коп.
Апеляційний господарський суд погоджується із висновком місцевого господарського суду, що у витязі з Єдиного реєстру досудових розслідувань та у протоколі огляду місця події від 09.07.2021 допущено технічну помилку, внаслідок якої замість правильного зазначення - 8 км колії - вказано 7 км.
В той же час, вказане правопорушення відбулося на 8 км, що вбачається з заяви про вчинення правопорушення лісового господарства (а.с.28, підписана начальником ВСП "Львівська дистанція захисних лісонасаджень") та акту №18 огляду місця вчинення правопорушення лісового законодавства від 09.07.2021 (а.с.30).
При цьому, огляд місця вчинення правопорушення лісового законодавства 09.07.2021 (де зафіксовано правопорушення на 8 км, а не на 7 км) здійснювала та ж сама посадова особа виробничого підрозділу "Львівська дистанція захисних лісонасаджень" регіональної філії "Львівська залізниця" - ОСОБА_1 , яка згідно витягу Єдиного реєстру досудових розслідувань (а.с.23) є заявником про вчинення кримінального правопорушення щодо незаконної порубки 6 дерев породи ясен.
Також, частково дана помилка прослідковується у висновку експерта, проте вищевикладене не підтверджує того, що незаконну порубку дерев вчинено на земельній ділянці, де відповідач не є постійним лісокористувачем.
Крім того, як слідує з висновку експерта судової економічної експертизи від 15.08.2023 №СЕ-19/118-23/8568-ЕК (а.с.43), проведеного у ході досудового розслідування кримінального провадження №12021181130000270 виробничий підрозділ "Львівська дистанція захисних лісонасаджень" регіональної філії "Львівська залізниця" надавав лист №ПЧЛ-1/628 від 17.07.2023, яким підрозділ повідомляв, що земельна ділянка по напрямку Озеряни-Мізоч права сторона колії 8 км 2-3 пк, де була скоєна незаконна порубка не є заповідником чи іншим охоронюваним місцем, - що є додатковим підтвердження для суду факту скоєння правопорушення на 8 км, а не на 7 км. 
17.10.2019 набув чинності Закон України № 132-ІХ від 20.09.2019 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким були внесені зміни до Господарського процесуального кодексу України, зокрема змінено назву статті 79 Господарського процесуального кодексу України з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів", викладено її у новій редакції, та фактично впроваджено в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".
Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надання достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Тлумачення змісту статті 79 ГПК України свідчить про те, що ця стаття покладає на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.
Аналогічний висновок Верховного Суду викладений у пункті 7.44. постанови від 16.02.2021 у справі № 927/645/19.
Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосований Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Зазначений підхід узгоджується і з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".
Отже, з урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає вірним висновок суду першої інстанції, що лісосмуга на 8 км залізничної колії сполучення Озеряни–Мізоч, на котрій було здійснено незаконну порубку дерев, перебуває у постійному користуванні відповідача. Подані прокурором докази цієї обставини є більш вірогідними, ніж докази, надані для її спростування.
Також апеляційний господарський суд погоджується з доводами прокурора про те, що захисні насадження лінійного типу належать до лісового фонду України та лісові насадження лінійного типу, лісові ділянки (смуги лісів), розташовані у смугах відведення залізниць, відносяться до категорії захисних лісів, як це передбачено нормами ст. 4 Лісового кодексу України та положеннями Порядку поділу лісів на категорії та виділення особливо захисних лісових ділянок, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2007 №733.
В силу норм ст. 4 Лісового кодексу України до лісового фонду України належать усі ліси на території України незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, у тому числі лісові ділянки, захисні насадження лінійного типу площею не менше 0,1 гектара, інші лісовкриті землі.
Відповідно до п. 4 ч. 7 Порядку поділу лісів на категорії та виділення особливо захисних лісових ділянок, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2007 № 733 до категорії захисних лісів відносяться лісові ділянки, що виконують функцію захисту навколишнього природного середовища та інженерних об`єктів від негативного впливу природних та антропогенних факторів, зокрема лісові ділянки (смуги лісів), які прилягають до смуг відведення залізниць і виділяються з категорії експлуатаційних лісів на 500 метрів з кожного боку. У гірських районах ширина смуг лісів у разі потреби може бути збільшена з урахуванням результатів спеціальних обстежень до розмірів, що забезпечують захист залізниць і безпеку руху.
Тому необґрунтованими є доводи скаржника про те, що земельна ділянка, на котрій було здійснено незаконну рубку дерев, не відноситься до категорії лісу.
З врахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що факт виявлення незаконної рубки лісу на земельній ділянці, наданій відповідачеві у постійне користування, свідчить про наявність вини відповідача щодо неналежної охорони лісу (бездіяльність), внаслідок чого і скоєно незаконне вирубування лісу.
Відповідно до ст. 1192 ЦК України, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Розмір шкоди, заподіяний лісу, визначений на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 23.07.2008 № 665 "Про затвердження такс для обчислення розміру шкоди, заподіяної лісу".
Суд також враховує, що розрахунок був здійснений з урахуванням кількості вирублених дерев та їх діаметру, встановлених в акті № 18 огляду місця вчинення правопорушення лісового законодавства від 09.07.2021, який було складено самим відповідачем.
Сума збитків, встановлена у висновку експерта судової економічної експертизи від 15.08.2023 №СЕ-19/118-23/8568-ЕК.
В той же час, відповідач не подав, ні доказів на спростування саме тієї суми збитків, що зазначена в експертному висновку та розрахунку екологічної інспекції, ні контррозрахунку такої суми.
Відносно посилання скаржника на іншу судову практику, то суд вказує, що скаржник посилається на рішення Господарського суду м. Києва у справі № 910/5277/24 та постанову Центрального апеляційного господарського суду у справі № 908/58/24, однак в силу ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Як судом першої інстанції, так і апеляційний господарський суд при перегляді рішення, враховано усталену позицію Верховного Суду, котра викладена в постановах, ухвалених за подібних правовідносин.
Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що за результатом розгляду справи, з огляду на надані сторонами спору докази була надана їм правова оцінка у їх сукупності та встановлено наявність складу правопорушення, а саме: незаконної порубки дерев на відомчій відповідачу території, що свідчить про протиправність поведінки постійного лісокористувача; шкоди, розмір якої доказово підтверджено; причинно-наслідкового зв`язку шкоди з протиправною поведінкою відповідача, адже заподіяння збитків зумовлено невиконання ним обов`язку щодо здійснення заходів з охорони лісів від незаконних рубок.
Відповідно до ч. 4 ст. 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
За усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Пронін проти України", "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації" одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
У справі "Трофимчук проти України" (№ 4241/03, §54, ЄСПЛ, 28 жовтня 2010 року) ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Колегія суддів апеляційної інстанції з огляду на викладене зазначає, що скаржник був почутим і йому надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного провадження тому, відсутні правові підстави для її задоволення.
З урахуванням викладеного в сукупності, апеляційний господарський суд погоджується із висновком місцевого господарського суду про обґрунтованість позовних вимог, а як наслідок про задоволення позову в повному обсязі.
Відповідно до ст. 86 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних в справі доказів.
В силу приписів ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Зважаючи на вказане, судова колегія зазначає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують встановлених обставин справи, а тому не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги.
Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене рішення Господарського суду Рівненської області від 12.08.2025 у справі № 918/507/25 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Львівська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" - без задоволення.
Керуючись статтями 269, 270, 273, 275-279, 282 ГПК України, Північно-західний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Львівська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Рівненської області від 12.08.2025 у справі №918/507/25 - без змін.
2. Справу № 918/507/25 надіслати Господарському суду Рівненської області.
3. Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення.

Головуючий  суддя                                                                      Петухов М.Г. 

Суддя                                                                                              Мельник О.В.  

Суддя                                                                                              Олексюк Г.Є.