ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
13 жовтня 2025 року
м. Київ
справа № 761/14724/22
провадження № 51-4471км24
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду
у складі:
головуючого                                                                      ОСОБА_1 ,
суддів                                                                                  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового засідання                                       ОСОБА_4 ,
прокурора                                                                           ОСОБА_5 ,
захисника (відеоконференція)                                    ОСОБА_6 ,
засудженого (відеоконференція)                               ОСОБА_7 , 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на вирок Київського апеляційного суду від 12 червня 2024 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12021100000000473 за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , раніше  не судимого,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 286, ч. 1 ст. 135 КК України.
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Шевченківський районний суд м. Києва вироком від 09 серпня 2023 року визнав ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень і призначив йому покарання за ч. 1 ст. 135 КК України у виді позбавлення волі строком на 1 рік, за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі строком на 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.
На підставі положень ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим суд остаточно призначив ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.
На підставі положень ст. 75 КК України суд звільнив ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки й поклав на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.
Згідно з вироком ОСОБА_7 07.06.2021, приблизно о 22:04, будучи позбавленим права керування транспортними засобами відповідної категорії постановою судді Деснянського районного суду м. Києва від 06.02.2019 на 3 роки за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 130 КУпАП, керуючи автомобілем «Audi A5», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухався по проїзній частині вул. Пухівської у м. Києві зі сторони вул. Лихваря в напрямку вул. Соборної зі швидкістю 83,16 км/год +/- 3,32 км/год, яка значно перевищувала максимально дозволену на цій ділянці дороги швидкість, а саме 50 км/год.
В цей час, порушуючи вимоги п. 4.7, підпункту «а» п. 4.14 та підпункту «б» п. 4.14 Правил дорожнього руху, проїзну частину вул. Пухівської перетинав пішохід ОСОБА_9 , утримуючи руками велосипед та наближаючись справа до смуги руху автомобіля марки «Audi A5», д.н.з. НОМЕР_1 .
Під час руху ОСОБА_7 , порушуючи вимоги п. 1.5, підпункту «а» п. 2.1, підпункту «б»                   п. 2.3 та п. 12.4 Правил дорожнього руху, маючи об`єктивну змогу обрати швидкість руху у межах дозволеної, проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін; при виникненні небезпеки для руху у виді появи пішохода ОСОБА_9 вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки автомобіля, але внаслідок руху зі швидкістю 83,16 км/год +/- 3,32 км/год не зміг зупинити керований ним транспортний засіб, у зв`язку з чим поблизу буд. № 7-А по вул. Пухівській у м. Києві здійснив наїзд на останнього, заподіявши йому тяжкі тілесні ушкодження.
Приблизно о 22:05 ОСОБА_7 після вчинення дорожньо-транспортної пригоди допустив порушення вимог підпунктів «а», «б», «г», «д», «е» п. 2.10 Правил дорожнього руху, а саме: усвідомлюючи, що він вчинив дорожньо-транспортну пригоду, в результаті якої потерпілий ОСОБА_9 опинився в небезпечному для життя стані та позбавлений можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок безпорадності; будучи зобов`язаним і маючи можливість надати потерпілому необхідну допомогу, викликати швидку медичну допомогу, звернутися за допомогою до сторонніх осіб та/або відвести потерпілого до найближчого лікувального закладу, а також враховуючи, що дорожньо-транспортна пригода відбулась у темну пору доби, у місці з невисокою вірогідністю появи сторонніх осіб, які могли б надати допомогу потерпілому; передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків для потерпілого, завідомо залишив без допомоги останнього на місці ДТП у небезпечному для життя стані, якого він сам поставив у небезпечний для життя стан.
Київський апеляційний суд 12 червня 2024 року вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 в частині призначеного йому покарання скасував і ухвалив у цій частині новий вирок, яким призначив йому покарання за ч. 1 ст. 135 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 роки, за ч. 2 ст. 286 КК України - у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.
На підставі положень ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим апеляційний суд остаточно призначив ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки. В інший частині вирок суду першої інстанції було залишено без зміни.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала 
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, просить змінити вирок апеляційного суду й на підставі положень ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком.
На обґрунтування своїх вимог захисник вважає, що суд апеляційної інстанції формально здійснив перегляд вироку суду першої інстанції, не врахував позитивних характеристик ОСОБА_7 й дані про його особу, який повністю визнав свою вину, добровільно відшкодував потерпілому шкоду.
Зазначені обставини, на переконання сторони захисту, свідчать про можливість виправлення ОСОБА_7 без відбування покарання у виді позбавлення волі, й рішення суду першої інстанції про звільнення його від відбування призначеного покарання на підставі положень ст. 75 КК України захисник вбачає законним та обґрунтованим.
Крім цього, захисник зазначає, що апеляційний суд безпідставно вказав, що ОСОБА_7 притягувався до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 130 КУпАП 06.02.2021, адже останній притягувався до відповідальності у 2019 році, а не у 2021 році. Також апеляційний суд неправильно вказав дату народження ОСОБА_7 .
Потерпілий ОСОБА_9 подав до суду заяву, у якій вказав, що підтримує подану захисником касаційну скаргу, просить пом`якшити призначене ОСОБА_7 покарання і звільнити його від відбування покарання на підставі положень ст. 75 КК України.
Крім цього засуджений ОСОБА_7 окремо подав до суду клопотання про звільнення його від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 135 КК України на підставі положень ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, вказуючи, що цей строк вже минув на час постановлення апеляційним судом оскаржуваного вироку. 
Позиції учасників судового провадження
Захисник та засуджений підтримали подану касаційну скаргу і просили її задовольнити. Також підтримали клопотання про звільнення засудженого від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 135 КК України. 
Прокурор частково підтримала позицію сторони захисту, зокрема заперечувала проти задоволення касаційної скарги захисника, але не заперечувала проти задоволення клопотання про звільнення засудженого від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 135 КК України.
Іншим учасникам судового провадження були направлені повідомлення про дату, час та місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися. 
Щодо аспектів підготовки цього провадження до судового розгляду колегія суддів вбачає необхідним зазначити таке. 
Кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 було вперше призначено до розгляду у Верховному Суді на 19 березня 2025 року.
17 березня 2025 року на адресу суду надійшло клопотання ОСОБА_7 про відкладення розгляду справи на іншу дату у зв`язку з тим, що він отримав травму і не може пересуватись. На підтвердження він надав копію довідки з Деснянського районного травматологічного пункту від 28 лютого 2025 року, у якій зазначено відповідний діагноз і рекомендація про накладення гіпсової пов`язки та іммобілізація до 5 тижнів. У зв`язку із цим розгляд справи було відкладено на 07 травня 2025 року. 
07 травня 2025 року на адресу Верховного Суду надійшло клопотання ОСОБА_7 про відкладення розгляду на іншу дату у зв`язку з тим, що він захворів і має високу температуру. Документів на підтвердження цих обставин останній суду не надав. Розгляд справи було відкладено на 26 травня 2025 року.
22 травня 2025 року на адресу Верховного Суду надійшло клопотання ОСОБА_7 про звільнення його від кримінальної відповідальності, до якого він долучив копію медичного документу Центру первинної медико-санітарної допомоги № 1 Голосіївського району м. Києва від 10 травня 2025 року про проходження ним лікування. При цьому зі змісту документу не вбачається, з якого часу він перебував на лікуванні. Також ОСОБА_7 надіслав копію довідки № 0007586 від 16 травня 2025 року, виданої КНП Київська міська клінічна лікарня № 5», відповідно до якої з 15 травня 2025 року він перебуває на стаціонарному лікуванні у відділенні неврології.
19 червня 2025 року на запит Верховного Суду директор КНП Київська міська клінічна лікарня № 5» повідомив, що ОСОБА_7 перебував на стаціонарному лікуванні в цій лікарні з 15 по 19 травня 2025 року.
В судовому засіданні 26 травня 2025 року секретар доповів, що ОСОБА_7 в телефонному режимі повідомив, що перебуває на стаціонарному лікуванні і просить відкласти розгляд справи на іншу дату, у зв`язку з чим розгляд справи було відкладено на 18 червня 2025 року.
В судовому засіданні 18 червня 2025 року секретар судового засіданні доповів, що ОСОБА_7 в телефонному режимі повідомив, що перебуває на лікуванні і просить відкласти розгляд справи на іншу дату, у зв`язку із чим розгляд справи було відкладено на 16 липня 2025 року.
Будь-яких інших медичних документів на підтвердження перебування ОСОБА_7 на лікуванні у зазначені вище дві дати судових засідань засудженим надано не було.
Про судове засідання 16 липня 2025 року ОСОБА_7 був повідомлений телефоном 07 липня 2025 року, про що була складена відповідна телефонограма.
08 липня 2025 року до Верховного Суду електронною поштою надійшло клопотання ОСОБА_7 про відкладення касаційного розгляду на іншу дату, оскільки він перебуває на лікуванні в КНП «Київська міська клінічна лікарня швидкої медичної допомоги», однак до початку розгляду жодних документів на підтвердження цього ОСОБА_7 суду не надав. 16 липня 2025 року розгляд кримінального провадження було відкладено на 28 серпня 2025 року.
На запит Верховного Суду директор КНП «Київська міська клінічна лікарня швидкої медичної допомоги» листом від 23.07.2025 (вх. № 15790/0/170-25 від 01.08.2025) повідомив, що згідно з алфавітними журналами приймального відділення КНП «КМЛШМД» ОСОБА_7 в період з 16.07.2025 по теперішній час за медичної допомогою не звертався.
Про розгляд кримінального провадження 28.08.2025 ОСОБА_7 був двічі повідомлений телефоном 20.08.2025 та 27.08.2025.
В судовому засіданні 28.08.2025 захисник ОСОБА_8 повідомила, що ОСОБА_7 не з`явився в судове засідання за станом здоров`я і надала суду фотокопію довідки про те, що вночі 28.08.2025 ОСОБА_7 звертався за медичною допомогою, тому розгляд справи було відкладено на 15 вересня 2025 року.
01.09.2025 на адресу Верховного Суду від захисника ОСОБА_8 надійшло повідомлення про припинення дії договору про надання правничої допомоги між нею та ОСОБА_7 .
12.09.2025 від ОСОБА_7 до Верховного Суду надійшло клопотання про відкладення розгляду на іншу дату для укладення договору з іншим захисником, тому 15.09.2025 розгляд справи було відкладено на 29 вересня 2025 року.
26.09.2025 засобами електронної пошти на адресу Верховного Суду від ОСОБА_7 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату, оскільки його захисник перебуває за кордоном і він не встиг підписати з ним договір.
В судове засідання 29.09.2025 ОСОБА_7 не з`явився, ухвалою Верховного Суду від 29.09.2025 йому було призначено захисника для надання правової допомоги ОСОБА_7 за призначенням, розгляд справи було відкладено на 13 жовтня 2025 року.
08 жовтня 2025 року засобами електронної пошти від ОСОБА_7 знову надійшло аналогічне клопотання про відкладення розгляду справи, що призначена на 13 жовтня 2025 року на 14:30, на іншу дату, оскільки його захисник перебуває за кордоном і він не встиг підписати з ним договір.
Однак при цьому надалі від ОСОБА_7 надійшло клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, що було забезпечено судом. 
В судовому засіданні ОСОБА_7 відводів, заяв чи клопотань не подавав, підтримавши касаційну скаргу захисника й подане раніше клопотання про звільнення його від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 135 КК України. 
 
Мотиви Суду
За змістом статей 433, 438 КПК України суд касаційної інстанції є судом права, а не факту, а тому перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Зазначені обставини були предметом перевірки для суду апеляційної інстанції.
За змістом касаційної скарги захисника вирок суду в частині доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні ним кримінальних правопорушень та правильності кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 135, ч. 2 ст. 286 КК України не оспорюється.
Стосовно доводів касаційної скарги про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого, колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до положень статей 370, 420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції та ухвалює новий вирок у разі необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення, необхідності застосувати більш суворе покарання, а також у разі скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції або ж у разі неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання. Таке рішення апеляційного суду має бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, на вирок місцевого суду прокурор подав апеляційну скаргу, в якій на обґрунтування своєї позиції щодо незаконності вироку виклав конкретні доводи про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, зокрема положень ст. 75 КК України, що призвело до м`якості призначеного покарання, та просив скасувати вирок місцевого суду щодо ОСОБА_7 й ухвалити новий вирок, яким призначити йому покарання, яке потрібно відбувати реально.
Відповідно до положень ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. При цьому покарання має на меті не тільки кару, але й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність. 
Згідно з вимогами ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її  виправлення та попередження нових правопорушень. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання. 
Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, який розглядає кримінальне провадження по суті, й повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання.
Дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке мало бути призначене, враховуючи обставини, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Вирішуючи питання про призначення покарання, апеляційний суд дотримався вимог ст. 65 КК України, врахувавши ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, дані про особу винного й навів у вироку переконливі мотиви ухваленого рішення.
Зокрема апеляційний суд погодився з судом першої інстанції, який не встановив обставин, які обтяжують покарання, і визнав пом`якшуючими покарання обставинами щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та добровільне відшкодування завданого збитку.
Разом з цим, апеляційний суд обґрунтовано вказав, що судом першої інстанції не достатньо було враховано конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення й дані про особу ОСОБА_7 .
Зокрема апеляційний суд, мотивуючи своє рішення про неможливість звільнення ОСОБА_7 від відбування призначеного йому покарання, обґрунтовано вказав, що останній вчинив кримінальне правопорушення, будучи позбавленим права керуванням транспортними засобами за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 130 КУпАП.
За таких обставин, апеляційний суд вказав, що ОСОБА_7 належних висновків не зробив, тому звільнення його від відбування призначеного йому покарання на підставі положень ст. 75 КК України не сприятиме меті покарання - виправленню обвинуваченого та попередженню вчинення ним нових кримінальних правопорушень, з чим погоджується і колегія суддів Верховного Суду.
При цьому апеляційним судом дійсно допущено описки у даті народження ОСОБА_7 й у даті постанови Деснянського районного суду м. Києва про притягнення ОСОБА_7 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 130 КУпАП, однак це може бути виправлено судом в порядку положень ст. 379 КПК України й жодним чином не впливає на правильність та обґрунтованість судового рішення. Щодо дати народження це власне вже було зроблено ухвалою Київського апеляційного суду у цьому провадженні від 06 травня 2025 року, яка міститься в ЄДРСР.
Враховуючи викладене, колегія суддів касаційного суду вбачає, що апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про можливість призначення ОСОБА_7 покарання, наближеного до мінімального, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 286 КК України, однак також обґрунтовано не знайшов підстав для звільнення ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання на підставі положень ст. 75 КК України.
Стосовно клопотання засудженого про звільнення від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 135 КК України, колегія суддів вбачає таке.
За правилами ст. 49 КК України (в редакції Закону № 1256-IX від 18.02.2021) особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки: три роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років.
Кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 135 КК України, відноситься до нетяжких злочинів, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років.
Кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 135 КК України, було вчинено ОСОБА_7 07 червня 2021 року, й на момент постановлення вироку Київським апеляційним судом 12 червня 2024 року з моменту вчинення кримінального правопорушення минуло більше трьох років.
Об`єднаною палатою Касаційного кримінального суду Верховного Суду у постанові від 06 грудня 2021 року (справа № 521/8873/18, провадження № 51-413 кмо 21) сформульовано висновок щодо застосування норми права. 
У цьому висновку вказано, що за змістом п. 1 ч. 2 ст. 284, ч. 3 ст. 285, частинами 1, 4 ст. 286, ч. 3 ст. 288 КПК України суди першої та апеляційної інстанцій мають обов`язок відповідно роз`яснити особі, яка притягується до кримінальної відповідальності те, що на момент судового розгляду чи апеляційного перегляду закінчились строки давності притягнення цієї особи до кримінальної відповідальності, що є правовою підставою, передбаченою ст. 49 КК України, для звільнення особи від кримінальної відповідальності у порядку, передбаченому КПК України, і таке звільнення є підставою для закриття кримінального провадження на підставі положень п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, а також право заперечувати проти закриття кримінального провадження з цієї підстави та наслідки такого заперечення.
Не роз`яснення судом першої чи апеляційної інстанцій відповідно до вимог ст. 285 КПК України зазначених обставин є порушенням вимог кримінального процесуального закону, що потягнуло неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Крім цього, у своєму висновку об`єднана палата вказала, що особа підлягає звільненню від кримінальної відповідальності на підставі положень ст. 49 КК України у суді касаційної інстанції в порядку ст. 440 КПК України за умов: на день перегляду кримінального провадження судом апеляційної інстанції, тобто до набрання вироком суду першої інстанції законної сили, закінчились строки давності притягнення такої особи до кримінальної відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення; ця особа не подавала до апеляційного суду відповідне клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності і суд апеляційної інстанції не роз`яснив відповідно до положень ст. 285 КПК України особі наявність зазначених підстав для звільнення від кримінальної відповідальності та не з`ясував її думку щодо згоди чи незгоди з таким звільненням; така особа за вказаних обставин висловила згоду в касаційному суді на звільнення її від кримінальної відповідальності на підставі положень ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.
Засуджений ОСОБА_7 подав до суду клопотання від 21 травня 2025 року про звільнення його від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 135 КК України, тобто висловив свою згоду на це шляхом власної ініціативи.
Враховуючи викладене, колегія суддів Верховного Суду вважає необхідним звільнити ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 135 КК України, тому вирок апеляційного суду та в порядку ч. 2 ст. 433 КПК України вирок місцевого суду в цій частині підлягають скасуванню з одночасним закриттям кримінального провадження в цій частині та виключенням зі змісту зазначених судових рішень аспектів застосування судами положень ст. 70 КК України.
Керуючись положеннями статей 434, 436, 438, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Клопотання засудженого ОСОБА_7 про звільнення його від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 135 КК України задовольнити.  
Вирок Київського апеляційного суду від 12 червня 2024 року та в порядку ч. 2 ст. 433 КПК України вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 09 серпня 2023 рокущодо ОСОБА_7 в частині визнання його винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України, і призначення покарання скасувати.
Звільнити ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України, на підставі положень ч. 1 ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження щодо нього в цій частині на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України закрити.
Виключити з резолютивної частини вироку Київського апеляційного суду від 12 червня 2024 року та в порядку ч. 2 ст. 433 КПК України й з вироку Шевченківського районного суду м. Києва від 09 серпня 2023 рокупосилання про призначення покарання ОСОБА_7 за сукупністю кримінальних правопорушень на підставі положень ст. 70 КК України.
Вважати ОСОБА_7  засудженим за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.
В решті вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 09 серпня 2023 року та вирок Київського апеляційного суду від 12 червня 2024 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.
 
Судді:
 
ОСОБА_1                                      ОСОБА_2                                     ОСОБА_3