ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2025 року	Львів	Справа № 753/17427/24 пров. № А/857/10974/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді                                                  Заверухи О.Б.,
суддів                                                                      Гінди О.М., Ніколіна В.В.,
за участю секретаря судового засідання                    Клим О.Ю.,

розглянувши у судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Управління патрульної поліції у м.Києві Департаменту патрульної поліції на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 лютого 2025 року  у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у м.Києві Департаменту патрульної поліції  про скасування постанови,

суддя (судді) в суді першої інстанції – Якімець Т.І., 
час ухвалення рішення – не зазначено, 
місце ухвалення рішення – м. Тернопіль, 
дата складання повного тексту рішення – 21 лютого 2025 року,

В С Т А Н О В И В:

10 вересня 2024 року ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Управління патрульної поліції у м.Києві Департаменту патрульної поліції  , в якому просив скасувати постанову у справі про адміністративне правопорушення серії ЕНА №  2822039 від 13 серпня 2024 року, якою його визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч. 4 ст. 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі – КУпАП) та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 20400 грн, а провадження по справі закрити.
На обґрунтування позовних вимог зазначає, що постановою Коростишівського районного суду Житомирської області від 11 червня 2024 року його притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 130 КУпАП, застосовано стягнення у виді штрафу у розмірі 17  000 грн та позбавлено права керування транспортними засобами терміном на 1 рік. Вказує, що постанову суду ним та його захисником отримано на електронну адресу 13 червня 2024 року, 23 червня 2024 року його адвокат подала апеляційну скаргу на постанову від 11 червня 2024 року. Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 09 липня 2024 року прийнято рішення про повернення апеляційної скарги на підставі статті 294 КУпАП, оскільки у матеріалах справи відсутній договір про надання правової допомоги. Зазначене судове рішенн  його захисник отримала 23 липня 2024 року та 24 липня 2024  року повторно направила апеляційну скаргу з клопотанням про поновлення строку на апеляційне оскарження. Звертає увагу на те, що 13 серпня 2024 року щодо нього було складено постанову серії ЕНА №  2822039, якою притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною четвертою статті 126 КУпАП, оскільки його нібито позбавлено права керування транспортними засобами з 11 червня 2024 року. Однак, зауважує, що станом на 22 серпня 2024  року рішення судом апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги його захисника від 24 липня 2024 року не прийнято.
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 лютого 2025 року   адміністративний позов задоволено повністю. Постанову про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА №  2822039 від 13 серпня 2024 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною четвертою статті 126 КУпАП – скасовано, а провадження у справі – закрито.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач не надав належних доказів правомірності своїх дій під час постановлення оскаржуваної постанови. Зокрема, не долучено будь-яких доказів порушення позивачем ПДР України, доказів того, що на момент постановлення оскаржуваної постанови працівники поліції належним чином встановили факт позбавлення позивача права керування транспортним засобом, насамперед стосовно того чи здійснювалася працівниками поліції перевірка щодо набрання судовим рішенням про позбавлення права керування транспортним засобом ОСОБА_1 законної сили, чи було внесено до єдиної інформаційної системи Міністерства внутрішніх справ України відомості про позбавлення позивача права керування транспортним засобом на строк, визначений постановою. Крім того, суд першої інстанції звернув увагу, що з огляду на природу адміністративного судочинства, приписи частини четвертої статті 159 КАС України, за якими неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову. На думку суду, у цій справі вина позивача у вчиненні правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 126 КУпАП, не була доведена відповідачем в повному обсязі. Отже, суд вважав, що рішення відповідача – суб`єкта владних повноважень під час накладення адміністративного стягнення щодо позивача прийнято з порушенням вимог статті 2 КАС України, що в свою чергу є підставою для його скасування та закриття справи про адміністративне правопорушення.
Не погодившись з прийнятим рішенням, Управління патрульної поліції у м.Києві Департаменту патрульної поліції   подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що перше судове засідання в цій справі було призначено на 04.12.2024, про інші судові засідання УПП не було повідомлено. Вказує, що суд першої інстанції не перевірив  чи було УПП в м. Києві належним чином повідомлене про час слухання справи. Вважає, що УПП в м. Києві не є належним відповідачем у цій справі.
Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про задоволення позовних вимог. Вказує, що з матеріалів провадження слідує, що суд першої інстанції  належним чином повідомляв відповідача про дату і час призначених судових засідань. 
Відповідач явку уповноваженого представника не забезпечив, представником відповідача подано заяву про розгляд справи без участі відповідача, належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду, що відповідно до ч. 4 ст. 229, ч. 3 ст. 268, ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції, постановою про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА №2822039 від 13 серпня 2024 року встановлено, що 13 серпня 2024 року о 12  год. 33 хв. в м. Київ, проспект Миколи Бажана, водій керував транспортним засобом, який після митного оформлення протягом 10 діб не був зареєстрований в уповноваженому органі МВС. Дата проходження митного оформлення 12 лютого 2024 року, також під час перевірки документів виявилось, що водій був позбавлений права керування транспортними засобами Коростишівським райсудом Житомирської області від 11 червня 2024 року, чим порушив п.2.1.а. ПДР – керування ТЗ особою, позбавленою права керування ТЗ, за що передбачена відповідальність за частиною четвертою статті 126 КУпАП (а.с.3, 4, 29, 30). 
Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції прийшов до висновку про обгрунтованість позовних вимог.
Колегія суддів погоджується з обгрунтованістю такого висновку суду першої інстанції з наступних підстав.
Стаття 7 КУпАП визначає: ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом (частина перша); провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності (частина друга).
Відповідно до частини першої статті 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Відповідно до пункту 2.1.а. Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306 (далі – ПДР України) водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.
За пунктом 1.3. ПДР України учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством (пункт 1.9).
Частиною першою статті 126 КУпАП встановлено адміністративну відповідальність за керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред`явила у спосіб, який дає можливість поліцейському прочитати та зафіксувати дані, що містяться в посвідченні водія відповідної категорії, реєстраційному документі на транспортний засіб, а також полісі (договорі) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката «Зелена картка»), або не пред`явила електронне посвідчення водія та електронне свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, чинний внутрішній електронний договір зазначеного виду обов`язкового страхування у візуальній формі страхового поліса, а також інших документів, передбачених законодавством.
Частиною четвертою статті 126 КУпАП передбачено відповідальність за керування транспортним засобом особою, позбавленою права керування транспортними засобами.
Особливістю об`єктивної сторони цього адміністративного проступку, якщо його порівнювати з складом правопорушення, передбаченого частиною першою цієї статті КУпАП, є те, що до відповідальності за цей особливо кваліфікований склад проступку може бути притягнено особу, яка була позбавлена права керування транспортними засобами у порядку, встановленому законом.
За правопорушення,  передбачене частиною  четвертою статті  126  КУпАП,  може бути  накладене стягнення  у виді  штрафу у  розмірі  однієї тисячі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, тобто 20  400 грн.
Завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності (стаття  245 КУпАП).
Стаття 280 КУпАП закріплює обов`язок посадової особи при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна дана особа в його вчиненні.
Відповідно до статті 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь–які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото  – і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото– і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності, можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.
В аспекті притягнення до відповідальності за частиною четвертою статті 126 КУпАП, з огляду на суворість санкції цієї норми, орган (посадова особа), уповноважений притягувати до відповідальності осіб за такі правопорушення, крім необхідності суворого дотримання приписів закону щодо гарантування передбачених законодавством вимог до оформлення відповідних адміністративних матеріалів, має ретельно з`ясувати всі обставини у частині беззаперечності факту позбавлення особи права керування транспортними засобами.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що постановою Коростишівського районного суду Житомирської області від 11 червня 2024  року у справі №  935/2619/23 ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 130 КУпАП, накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік.
Відповідно до частини четвертої статті 291 КУпАП постанова про позбавлення права керування транспортним засобом набирає чинності з наступного дня після закінчення строку на її оскарження, визначеного цим Кодексом, а у випадку такого оскарження – з дня набрання законної сили рішенням за результатами такого оскарження, яке винесено за наслідками розгляду справи по суті.
Згідно з частинами першою та другою статті 317-1 КУпАП виконання постанови про позбавлення права керування транспортним засобом здійснюється шляхом вилучення посвідчення водія на строк позбавлення права керування транспортними засобами та внесення до єдиної інформаційної системи Міністерства внутрішніх справ України відомостей про позбавлення права керування транспортним засобом на строк, визначений постановою, та про вилучення посвідчення водія. Особа вважається позбавленою права керування транспортним засобом після набрання законної сили рішенням суду про позбавлення цього права.
Відповідно до відомостей ЄДРСР постанова Коростишівського районного суду Житомирської області від 11 червня 2024 року у справі №  935/2619/23 набрала законної сили 14  листопада 2024 року, оскільки 14 листопада 2024 року постановою Житомирського апеляційного суду рішення суду першої інстанції щодо ОСОБА_1 було переглянуто по суті та залишено оскаржувану постанову без змін.
Відповідно до вимог законодавства про адміністративні правопорушення, а саме
статей 9, 245, 252 КУпАП, особа може бути притягнута до адміністративної відповідальності лише за наявності в її діях складу адміністративного правопорушення, який має бути встановлений тільки після всебічної та повної оцінки всіх доказів у справі, а саме встановлення чотирьох обов`язкових елементів: об`єкту, об`єктивної сторони, суб`єкту і суб`єктивної сторони.
Притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.
Відповідно до статті 283 КУпАП розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі. Постанова повинна містити: найменування органу (посадової особи), який виніс постанову, дату розгляду справи; відомості про особу, щодо якої розглядається справа; опис обставин, установлених при розгляді справи; зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення; прийняте по справі рішення.
Колегія суддів зауважує, що відповідач не надав жодних належних доказів правомірності своїх дій під час постановлення оскаржуваної постанови.
Зокрема, не долучено будь-яких доказів порушення позивачем ПДР України, доказів того, що на момент постановлення оскаржуваної постанови працівники поліції належним чином встановили факт позбавлення позивача права керування транспортним засобом, насамперед стосовно того чи здійснювалася працівниками поліції перевірка щодо набрання судовим рішенням про позбавлення права керування транспортним засобом ОСОБА_1 законної сили, чи було внесено до єдиної інформаційної системи Міністерства внутрішніх справ України відомості про позбавлення позивача права керування транспортним засобом на строк, визначений постановою. 
Таким чином, обгрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що у цій справі вина позивача у вчиненні правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 126 КУпАП, не була доведена відповідачем.
Стосовно доводів скаржника про те, що УПП  у м. Києві ДПП є неналежним відповідачем у справі, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до пунктів 1, 3 розділу І Положення про Департамент патрульної поліції, затвердженого наказом Національної поліції України від 06 листопада 2015 року № 73, Департамент патрульної поліції є міжрегіональним територіальним органом Національної поліції, який створюється, ліквідовується та реорганізовується Кабінетом Міністрів України за поданням Міністра внутрішніх справ України в установленому законом порядку.
Відповідно до пунктів 2, 3 розділу ІІІ вказаного Положення Департамент патрульної поліції та структурні підрозділи патрульної поліції становлять єдину систему. Структурні підрозділи патрульної поліції підзвітні та підконтрольні Департаменту патрульної поліції.
Структурні підрозділи патрульної поліції очолюють керівники, які підпорядковуються керівнику Департаменту патрульної поліції та його заступникам.
Згідно з пунктом 1 розділу IV Положення Департамент патрульної поліції очолює керівник Департаменту патрульної поліції, який підпорядковується керівникові Національної поліції та заступнику, який відповідно до розподілу функціональних обов`язків здійснює координацію роботи патрульної поліції і контроль за її діяльністю.
Департамент патрульної поліції є юридичною особою публічного права, має самостійний баланс, рахунки в органах Державної казначейської служби України та банківських установах, має печатки із зображенням Державного Герба України, інші печатки та штампи (пункт 1 розділу V вказаного Положення).
Зі змісту викладеного слідує, що Департамент патрульної поліції є самостійним відокремленим органом, а також юридичною особою.
Як зазначено вище, ОСОБА_1 звернувся в цій справі з позовом до УПП у м. Києва Департаменту патрульної поліції, при цьому просив скасувати постанову, прийняту поліцейським УПП в м. Києві сержавному поліції Голинщаком М.М., тобто звернувся з цим позовом до належного відповідача.
Посилання скаржника на неналежне повідомлення судом першої інстанції про дати і час розгляду справи є необгрунтованими та спростовуються матеріалами справи у яких наявні повідомлення про вручення поштових відправлень УПП в м. Києві.
Натомість, скаржник не заперечує факту  одержання матеріалів позовної заяви, ухвали та повістки 10.12.2024, тобто після першого судового засідання, призначеного на 04.12.2024, яке було відкладено, що відображалось на офіційному веб-порталі судової влади.
Таким чином, колегія суддів зауважує, що суд першої інстанції належним чином повідомляв позивача про рух справа та усі судові засідання.
Згідно з пунктом  3 частини третьої статті 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.
Враховуючи наведене вище, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що прийняту відповідачем постанову у справі про адміністративне правопорушення серії ЕНА №  2822039 від 13 серпня 2024 року слід скасувати, а провадження у справі - закрити.
Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.
Керуючись ст. 243, ст. 286, ст. 308, ст. 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 328 КАС України, суд –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції залишити без задоволення, а рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 лютого 2025 року  у справі № 753/17427/24 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та не може бути оскаржена. 

Головуючий суддя	 	О. Б. Заверуха 	
судді	 	О. М. Гінда 	
 	 	В. В. Ніколін