ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 листопада 2025 року
м. Харків
справа № 638/10909/23
провадження № 22-ц/818/3815/25 
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого –                Пилипчук Н.П.,
суддів –                        Маміної О.В., Тичкової О.Ю.,
за участю секретаря –        Львової С.А.,
учасники справи:
заявник -  ОСОБА_1 ,
заінтересовані особи - ОСОБА_2 , Харківська міська рада,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Харківської міської ради на рішення Шевченківського районного суду м. Харкова від 28 квітня 2025 року в складі судді Штих Т.В.
в с т а н о в и в:
У серпні 2023 року ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Харківська міська рада, звернувся до суду з заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.
Заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_3 , яка мешкає за адресою: АДРЕСА_1 . 
Зазначив, що на час смерті спадкодавця він проживав за адресою: АДРЕСА_1 . За життя спадкодавиця заповіту не залишила. Після її смерті спадкова справа не заводилась. 
26.10.2022 державний нотаріус Другої харківської міської державної нотаріальної контори Абеленцева Г. В. винесла постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Інших спадкоємців не має.
Просив встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 разом із ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , на час відкриття спадщини за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням Шевченківського районного суду м. Харкова від 28 квітня 2025 року заяву  ОСОБА_1 – задоволено, встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 із спадкодавцем (матір`ю) ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 станом на час відкриття спадщини за адресою: АДРЕСА_1 .
Не погоджуючись з рішенням суду Харківська міська рада подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви відмовити у повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що заявником не було підтверджено факт його спільного проживання зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини, а також було пропущено визначений законом строк для подання заяви про прийняття спадщини. Тобто, заявник є таким, що не прийняв спадщину. Заявник та спадкодавиця були зареєстровані за різними адресами. Зазначила, що матеріали справи складаються виключно з особистих, медичних, спадкових документів заявника та спадкодавця. Фактично доводи заявника та обґрунтування оскаржуваного рішення в цілому підтверджуються показаннями одного свідка ОСОБА_5 , який був викликаний за ініціативою саме заявника.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу Харківської міської ради необхідно задовольнити, рішення суду – скасувати.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив із того, що заява ОСОБА_1 є обґрунтованою, а факт постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини є доведеним.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_4 та ОСОБА_6 є батьками ОСОБА_1 та ОСОБА_7 (а.с.4,6,43,45).
ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_2 (а.с.5,44).
ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_6 (а.с.9,48).
ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ОСОБА_7 (а.с.10,49).
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 (а.с.8,47).
Постановою Другої Харківської міської державної нотаріальної контори від 26 жовтня 2022 року відмовлено ОСОБА_1 , місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_2 , у видачі йому свідоцтва про право на спадщину за законом на майно після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , яка на день смерті була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з відсутністю у нього факту прийняття спадщини (а.с.7,46).
Станом на 20 жовтня 2021 року ОСОБА_4 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.75,78).
Відповідно до виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого від 27 лютого 2023 року, місце проживання ОСОБА_1 по АДРЕСА_2 , діагноз: коронавірусна хвороба (ППР+ від 06.10.2021) (а.с.51).
В суді першої інстанції був допитаний свідок ОСОБА_5 , яка повідомила, що особисто знає заявника, навчалась з ним в одній школі, проживають поруч, в одному домі, спілкувалась з матір`ю заявника. Вказувала, що заявник допомагав своїй матері, вона часто хворіла. Також робив ремонт на балконі та на кухні, залишився там жити.

У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Юридичні факти - це життєві обставини чи факти, з якими норми права пов`язують виникнення, зміну або припинення правовідносин.
Частиною першою статті 315 ЦПК України передбачено перелік юридичних фактів, які можуть бути встановлені у судовому порядку.
Встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб в судовому порядку можливо лише тоді, коли чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.
Суд вправі розглядати справи про встановлення факту, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину.
Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Відповідно до частини першої статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.
Відповідно до статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявності фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрації місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного.
Такий правовий висновок щодо застосування частини третьої статті 1268 ЦК України викладений у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17, від 18 листопада 2020 року у справі № 523/19010/15, від 02 квітня 2021 року у справі № 191/1808/19, від 28 квітня 2021 року у справі № 204/2707/19.
Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України має значення встановлення факту постійного проживання спадкоємця за законом чи заповітом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.
Отже, необхідною умовою встановлення факту постійного проживання ОСОБА_1 разом зі спадкодавцем   ОСОБА_4 є доведеність факту постійного проживання заявника і спадкодавця в одному житловому приміщенні на час відкриття спадщини.
Частиною першою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.
Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації.
Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи в санаторії тощо).
Згідно з пунктами 3.21, 3.22 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем.
Положення частини третьої статті 1268 ЦК України вказують на необхідність для прийняття спадщини саме постійного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не реєстрації їх місця проживання за однією адресою, що за певних обставин може бути відмінним один від одного (постанови Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17, від 12 січня 2022 року у справі № 446/53/16-ц).
Відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем та оцінені судом.
Аналогічні висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 10 січня 2019 року в справі № 484/747/17, від 07 червня 2022 року в справі № 175/4514/20.
Згідно з частинами першою-четвертою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
Звертаючись до суду із заявою,  ОСОБА_1 вказував, що не був зареєстрований разом зі спадкодавцем  ОСОБА_4 за однією адресою, проте до дня її смерті проживав разом з нею у зв`язку з хворобою та постійною необхідністю її догляду.
Однак належних, допустимих та достовірних доказів щодо цього заявником не надано.
Так, матеріали справи свідчать про те, що на час відкриття спадщини ОСОБА_1 та ОСОБА_4 були зареєстровані за різними адресами.
На підтвердження своїх вимог  ОСОБА_1 надав виписку із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого від 27 лютого 2023 року, з якої вбачається, що місце проживання ОСОБА_1 по АДРЕСА_2 , діагноз: коронавірусна хвороба (ППР+ від 06.10.2021) та довідку про те, що перебував на довготривалому лікуванні з 15.11.2021 по 23.10.2022.
Між тим, вказані документи не підтверджують постійного проживання  ОСОБА_1 разом з ОСОБА_4 на момент відкриття спадщини.
Також, в суді першої інстанції був допитаний свідок, однак показаннями свідків за відсутності інших належних доказів не може бути встановлений факт постійного проживання  ОСОБА_1 разом з ОСОБА_4 на момент відкриття спадщини.
Схожі за змістом висновки містяться у постановах Верховного Суду від 12 жовтня 2022 року у справі № 221/4624/20 (провадження № 61-13965св21) та від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16.
Про спільне проживання можуть свідчити наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин на час відкриття спадщини.
Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21.
Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 дійсно постійно проживав на час відкриття спадщини зі спадкодавцем ОСОБА_4 матеріали справи не містять.
Ураховуючи те, що заявник не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог правові підстави для задоволення заяви встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини відсутні.
При цьому колегія суддів зазначає, що ОСОБА_1 не позбавлений можливості звернутися до суду з позовом про надання додаткового строку для прийняття спадщини.
На підставі наведеного колегія суддів дійшла висновку, що у зв`язку з невідповідністю висновків суду встановленим обставинам справи, неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). 
Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки апеляційну скаргу задоволено, тому судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 805,20 грн підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь Харківської міської ради.
Керуючись ст.ст.367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.376, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Харківської міської ради – задовольнити.
Рішення Шевченківського районного суду м. Харкова від 28 квітня 2025 року – скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Харківська міська рада, про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини – залишити без задоволення.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Харківської міської ради судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 805,20 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий                                                                Н.П. Пилипчук

Судді                                                                        О.В. Маміна

       О.Ю. Тичкова