ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2025 року	Львів	Справа № 380/12984/25 пров. № А/857/41292/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
головуючого судді                                        Шавеля Р.М.,
суддів                                                            Бруновської Н.В. та Хобор Р.Б.,
з участю секретаря судового засідання -          Василюк В.Б.,

а також сторін (їх представників):
від позивача –                                         не з`явився;
від відповідача -                                         не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 22.09.2025р. про закриття провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Львівської міської ради про визнання права користування на земельну ділянку (суддя суду І інстанції: Брильовський Р.М.; час та місце постановлення ухвали суду І інстанції: 22.09.2025р., м.Львів; дата складання повної ухвали суду І інстанції: не зазначена),-

В С Т А Н О В И В:

Оскаржуваною ухвалою суду від 22.09.2025р. закрито в порядку п.1 ч.1 ст.238 КАС України провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Львівської міської ради про визнання права користування на земельну ділянку, оскільки такий не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства; роз`яснено, що вказаний спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (а.с.32-35).

Не погодившись із вказаною ухвалою, її оскаржила позивач ОСОБА_1 , яка в апеляційній скарзі просить судову ухвалу скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду, покликаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права (а.с.47-48).
Вимоги апеляційної скарги мотивує тим, що суд не врахував рішення Конституційного Суду України щодо тлумачення ч.1 ст.143 Конституції України, пп.«а», «б», «г» ст.12 Земельного кодексу України та ч.1 ст.17 КАС України.
Таким чином, суд дійшов хибного рішення про те, що справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Інші учасники справи не подали до суду апеляційної інстанції відзиви на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

У зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до вимог ч.4 ст.229 КАС України не здійснювалося. Також в порядку ч.2 ст.313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що позивач просить зобов`язати Львівську міську раду визнати право постійного користування на земельну ділянку № 14 площею 0,1 га, що знаходиться в м.Львові, по вул.Абхазькій в споживчому кооперативі «Геофізик» з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва з координатами кутів повороту в СК 63.
Відповідно до змісту позовних вимог, позивач звернувся до адміністративного суду з цим позовом маючи намір захистити, на його думку, порушене право володіння земельною ділянкою.
Отже, позовні вимоги позивача фактично спрямовані на усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом отримання визнання права на таке користування. Враховуючи зазначене, предметом спору є відновлення цивільних прав позивача у сфері земельних відносин. 
Таким чином, визначальним є захист позивачем свого права користування на спірну земельну ділянку, що виключає можливість розгляду цієї справи за правилами адміністративного судочинства.

Колегія суддів вважає наведені висновки суду першої інстанції підставними і такими, що відповідають фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

          Як слідує із змісту заявленого позову, ОСОБА_1 є членом споживчого кооперативу /СК/ «Геофізик», користується земельною ділянкою № НОМЕР_1 площею 0,1 га. З метою закріплення зазначеного права користування позивач звернулася до міської ради з вимогою про визнання за нею права користування спірною ділянкою, однак така була залишена без відповіді.
          З огляду на викладене, позивач звернулася до суду із розглядуваним позовом, в якому просила зобов`язати Львівську міську раду визнати право постійного користування земельною ділянкою № 14 площею 0,1 га, що знаходиться в м.Львові, по вул.Абхазькій в споживчому кооперативі «Геофізик» (а.с.1-2).

          Згідно відзиву відповідача рішенням виконкому Львівської обласної ради № 231 від 05.04.1968р. «Про відвод земельних ділянок організаціям м.Львова в Пустомитівському та Яворівському районах» Західно-українській геофізичній розвідувальній експедиції виділено у користування земельну ділянку площею 4,9 га та виданий на підставі нього державний акт на право користування від 20.06.1968р.
Відповідно до рішення виконавчого комітету Львівської обласної ради народних депутатів № 252 від 21.05.1991р. «Про передачу землі, виділеної під колективні сади та городи підприємствам та організаціям, садівничо-городнім кооперативам» користувачем земельної ділянки площею 4,88 га була Західно-українська геофізична розвідувальна експедиція. 
Правонаступником у користуванні зазначеною земельною ділянкою є СК «Геофізик».
          Згідно із довідкою Відділу у м.Львові ГУ Держгеокадастру у Львівській обл. № 8902/169/18 від 07.12.2018р. в користуванні садових ділянок Західного українського геологорозвідувального управління «Геофізик» перебуває земельна ділянка без належного оформлення правовстановлюючих документів на землекористування (згідно списку землекористувачів та землевласників Шевченківського району у м.Львові, затвердженого рішенням виконкому Львівської міської ради № 51 від 06.02.1998р. «Про інвентаризацію земель м.Львова»).
Окрім цього, на вимогу ОСОБА_1 № З-Ф-64467-2403 від 13.11.2024р. надано відповідь Управління земельних ресурсів (лист № 2403-вих-1674963 від 21.11.2024р.) про те, що згідно вимог діючого законодавства громадяни або споживчі товариства за рішенням органів місцевого самоврядування не вправі набувати із земель комунальної власності права постійного користування на земельні ділянки (а.с.24-28).

          Отже, розглядуваний спір стосується вирішення питання про наявність у позивача права користування земельної ділянки, а також можливість оформлення нею земельної ділянки в постійне користування.

Згідно зі ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з п.1 ч.1 ст.4 КАС України адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.
За змістом п.2 ч.1 ст.4 КАС публічно-правовий спір - це спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.
Згідно з п.1 ч.1 ст.19 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Ужитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (п.7 ч.1 ст.4 КАС України).

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясовувати, у зв`язку з чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.
Отже, під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні брати за основу суть права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Відповідно до ч.2 ст.123 Земельного кодексу України особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

Водночас, доказів звернення позивача в порядку ст.123 Земельного кодексу України до відповідача є відсутніми; натомість, матеріали справи містять лише письмову вимогу ОСОБА_1 від 11.11.2024р. довільної форми про визнання за нею Львівською міською радою права користування землею (а.с.7-8).

Конституційний Суд України в Рішенні від 01.04.2010р. № 10-рп/2010 у справі № 1-6/2010 за конституційним поданням Вищого адміністративного суду України щодо офіційного тлумачення положень ч.1 ст.143 Конституції України, п.п.«а», «б», «в», «г» ст.12 Земельного кодексу України, п.1 ч.1 ст.17 КАС України  констатував, що системний аналіз положень Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні (частини першої статті 10, статей 16, 17, 18, 25, 26 та інших) свідчить, що органи місцевого самоврядування при вирішенні питань місцевого значення, віднесених Конституцією України та законами України до їхньої компетенції, є суб`єктами владних повноважень, які виконують владні управлінські функції, зокрема нормотворчу, координаційну, дозвільну, реєстраційну, розпорядчу. Як суб`єкти владних повноважень органи місцевого самоврядування вирішують в межах закону питання в галузі земельних відносин. . Відповідно до пунктів «а», «б», «в», «г» статті 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад належить розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності. . За Конституцією і законами України публічно-правові спори в Україні розглядають і вирішують суди загальної юрисдикції в порядку кримінального та адміністративного судочинства . Як далі зазначив Суд, вирішення земельних спорів фізичних та юридичних осіб з органом місцевого самоврядування як суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності належить до юрисдикції адміністративних судів, крім публічно-правових спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

За правилами ч.1 ст.19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Із установлених судом фактичних обставин справи вбачається, що спірні правовідносини виникли між учасниками справи у зв`язку з прагненням позивача визнати за нею права користування на спірну ділянку з подальшим оформленням правовстановлюючих документів. При цьому, сформульовані позивачем вимоги до відповідача і суду стосуються визнання за нею відповідного права на землю.

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели рішення чи управлінські дії суб`єктів владних повноважень (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23.01.2019р. у справі № 560/1218/15-а).

Отже, заявлений позов за своїм змістом торкається захисту права позивача на користування земельною ділянкою, а вирішення цієї справи безпосередньо зачіпає її речові права та інтереси.
При цьому, перевірка правильності доводів ОСОБА_1 однозначно буде торкатися правильності набуття нею права на спірну земельну ділянку, тобто, правомірності виникнення права користування на неї.
Звідси, розглядуваний спір стосуватиметься майнових прав та інтересів позивача, що в черговий раз підтверджує наявність цивільно-правового спору.
При цьому, формулювання підстав розглядуваного позову як невирішення відповідачем вимоги позивача в порядку вимог ст.123 ЗК України, якою передбачений порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування (хоча відповідач стверджує про надання відповіді та роз`яснення неможливості оформлення права користування на землю), не спростовує вищевказаних висновків, оскільки метою заявленого позову є не з`ясування підстав відмови в задоволенні вимоги позивача, а визнання права користування спірною ділянкою.

Окрім цього, приписами ст.245 КАС України визначені повноваження адміністративного суду під час вирішення публічно-правового спору, до яких не віднесено повноваження щодо визнання за особою відповідного права.
У свою чергу, такий спосіб захисту притаманний цивільному судочинству. Так, згідно вимог ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права.

Таким чином, спірні правовідносини стосуються визнання права користування на земельну ділянку, що потребує встановлення судом обставин правомірності його набуття та виходить за межі компетентності адміністративних судів, тобто, поглинається спором про право, а тому такі підлягають розгляду за правилами цивільного судочинства.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що вимоги позивача спрямовані на захист права позивача на спірну земельну ділянку.
Тобто, звернення позивача до суду із цим позовом пов`язане з необхідністю захисту його прав у приватноправових відносинах, а не у сфері публічно-правових відносин.

Звідси, розглядуваний спір, хоч і пов`язаний з оцінкою повноважень суб`єкта владних повноважень щодо передачі земельної ділянки в користування, проте визначальним є захист позивачем свого права користування на спірну ділянку, прагнення останньої оформити на неї відповідні правовстановлюючі документи, шляхом визнання за нею в судовому порядку права користування землею.
При цьому, правомірність та добросовісність дій Львівської міської ради щодо розпорядження земельною ділянкою може бути перевірена під час вирішення цивільно-правового позову щодо захисту права позивача на користування землею.

          Доводи апелянта в іншій частині, які викладені в апеляційній скарзі, на правомірність прийнятої ухвали не впливають.
          Водночас, колегія суддів враховує, що всі конкретні, доречні та важливі доводи позивача, наведені в позовній заяві, були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.
Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
Інші зазначені позивачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права, порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у цій справі.

Оцінюючи в сукупності вищезазначене, в суду першої інстанції були достатні і належні підстави для закриття провадження в адміністративній справі на підставі п.1 ч.1 ст.238 КАС України, а тому оскаржувана ухвала суду відповідає вимогам закону.

За правилами ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги слід покласти на апелянта ОСОБА_1 .

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків судового рішення, а тому підстави для скасування ухвали колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на неї слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ч.3 ст.243, ст.310, ч.2 ст.313, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 22.09.2025р. про закриття провадження в адміністративній справі № 380/12984/25 залишити без задоволення, а вказану ухвалу суду – без змін.
Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта ОСОБА_1 .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її ухвалення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення; у випадку оголошення судом апеляційної інстанції лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Р. М. Шавель 	
судді	 	Н. В. Бруновська 	
 	 	Р. Б. Хобор  	
Дата складання повного судового рішення: 20.11.2025р.