справа № 753/17445/24
головуючий у суді І інстанції Колесника О.М.
провадження № 22-ц/824/10271/2025
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
29 жовтня 2025 року                                                                    м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Мостової Г.І.,
суддів: Березовенко Р.В., Лапчевської О.Ф., 
за участі секретаря судового засідання Лазоренко Л.Ю., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Петрової Олени Володимирівни на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 11 березня 2025 року
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області про визначення місця проживання малолітньої дитини з матір`ю, стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини, -
в с т а н о в и в :
Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про визначення місця проживання малолітньої дитини з матір`ю.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 06 червня 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали між собою шлюб. 
ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилась донька ОСОБА_3 . 
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 25 січня 2024 року шлюб між сторонами було розірвано. 
Фактично весь період часу подружнього життя сторони проживали разом з батьками чоловіка в АДРЕСА_1 в будинку його батьків. 
У березні 2022 року позивач з дитиною виїхала до Європи, де спочатку проживала в Польщі, а потім переїхала до м. Спіддал республіки Ірландія. 
В Ірландії позивач разом з донькою отримали статус тимчасового захисту для громадян України, які виїхали з України після 24 лютого 2022 року, і проживають у житловому комплексі « Парк Лодж Коттеджез » АДРЕСА_4 у просторій квартирі, яка була надана їм як переміщеним особам з України. Житловий комплекс « Парк Лодж Коттеджез » є схваленим постачальником послуг з розміщення осіб, які перебувають під міжнародним захистом (ІРАS), для надання житла переміщеним особам з України. 
Приїхавши в Ірландію, позивач спочатку влаштувалась на роботу по вихідним дням, а потім була прийнята на постійній основі в компанію «Фройденберг Медікал».  
Донька ОСОБА_5 була зарахована до « Школи Чолмайн Тооріні », де навчається і на теперішній час. Вона відвідує різні гуртки і отримує позитивні відгуки. Також, донька успішно дистанційно навчається у Великодимерському ліцеї. 
Таким чином, мати створила дитині всі належні умови для її проживання, навчання та виховання. 
Позивач не перешкоджає спілкуванню відповідачу з дитиною, але він останнім часом вимагає повернення доньки до України і проживання її за попереднім місцем та погрожує позивачу з цього приводу. 
Фактично сім`я сторін перестала існувати, спільної згоди на проживання дитини сторони не знайшли, тому просить визначити місце проживання дитини разом з матір`ю та стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання доньки у розмірі 5 000 грн  щомісяця у твердій грошовій сумі.
 
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 11 березня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітньої дитини: доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 4 000 грн з усіх його доходів щомісяця, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 10 вересня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття, у задоволенні решти суми відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави 1 211 грн 20 коп. судового збору.
Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів на утримання дитини в межах суми платежу за один місяць.
Відмовлено у задоволенні частини позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області про визначення місця проживання малолітньої дитини з матір`ю.
 
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Петрова О.В. подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Дарницького районного суду міста Києва від 11 березня 2025 року в частині відмови у задоволенні вимоги щодо визначення місця проживання малолітньої дитини з матір`ю та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким визначити місце проживання малолітньої дитини з матір`ю, в іншій частині судове рішення залишити без змін.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що висновки суду першої інстанції, викладені у рішенні, не відповідають обставинам справи, також судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права.
Скаржник в апеляційній скарзі зазначає, що не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач ОСОБА_1 змінила, місце проживання дитини ОСОБА_7 виключно у зв`язку з повномасштабним вторгненням рф на територію України, виїхавши у республіку Ірландія.
Щодо цього вказує, що змінити місце проживання дитини можливо, якщо воно встановлено(визначено). Батько - ОСОБА_2 та мати - ОСОБА_1 перебували у шлюбі та мешкали разом, дитина проживала разом з батьками. 
Ще до початку повномасштабної агресії на територію України, тобто до 24 лютого 2022 року, у сім`ї виникали конфліктні ситуації на ґрунті неповаги та фінансових труднощів. 
ОСОБА_1 у 2021 році не тривалий час-декілька тижнів, разом з дитиною мешкала окремо у своєї сестри в м. Бровари, оскільки мали місце сімейні негаразди.
Неможливо вважати самочинною зміною місця проживання дитини одним з батьків, якщо таке проживання не було встановлене рішенням суду або органом опіки. Саме таку позицію висловив Верховний Суд у постанові від                     15 січня 2025 року у справі № 760/2096/22.
Суд першої інстанції не взяв до уваги, що шлюб між сторонами розірвано за рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 25 січня 2024 року.
Відповідно сторони не проживають разом, а тому висновок суду першої інстанції, про те що за місцем проживання батька дитині були створені належні умови та зручності для проживання дитини є однобічним.
Наголошує, що дані умови для проживання дитини створювались спільно батьком та матір`ю, коли вони мешкали разом.
Але обставини змінилися, батьки дитини не проживають та не мають намірів проживати разом,однією сім`єю.
Також судом першої інстанції не взято до уваги, сприятливі та безпечні умови життя та розвитку дитини, створені матір`ю дитини, посилаючись на те, що вони носять виключно тимчасовий характер.
Вказує, що ідеться про фактичне визначення правового статусу дитини - з ким дитина, якій ІНФОРМАЦІЯ_1 виповниться 10 років, має проживати - з батьком чи матір`ю до досягнення 14 років, віку коли відповідно частини 3 статті 160 СК України, вона визначається самостійно. 
Поклавши обов`язок щодо сплати аліментів до досягнення дитиною повноліття на ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання дитини- ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , суд першої інстанції фактично визнав проживання дитини - ОСОБА_7 разом з матір`ю.
Скаржник зазначає, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про відсутність спору між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо визначення місця проживання дитини.
Звертає увагу апеляційного суду, що сам факт звернення до суду з цією позовною вимогою, заперечення представника відповідача проти задоволення позовної вимоги - визначення місця проживання дитини разом з матір`ю ОСОБА_1 , свідчить про наявність спору між сторонами, про те що сторони у позасудовому порядку не дійшли згоди щодо місця проживання дитини.
А відсутність задокументованих заперечень з боку батька ОСОБА_2 , щодо проживання дитини разом з матір`ю на момент пред`явлення позову ОСОБА_1 про визначення місця проживання малолітньої дитини з матір`ю, стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини, не дає підстав стверджувати про відсутність предмета спору у такій справі. Саме таку позицію висловив Верховний Суд у постанові від 29 листопада 2023 року у справі                             № 757/555/22, у постанові від 13 травня 2020 року у справі                                       № 686/20582/19-ц.
 
Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Петрова О.В. підтримала вимоги апеляційної скарги, просила її задовольнити.
Представник відповідача  ОСОБА_2 -  адвокат Столяр О.А. заперечив проти задоволення апеляційної скарги, просив рішення в оскаржуваній частині залишити без змін. 
Інші учасники справи, повідомлені належним чином про розгляд справи у суді апеляційної інстанції, у судове засідання не з`явилися, не скористалися своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направили. 
Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України.
Виходячи з положень статті 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т. ч. правом визначити свою участь в судовому засіданні, а з огляду на положення статті 372 ЦПК України явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.
Зважаючи на вимоги частини 9 статті 128, частини 5 статті 130, частини 2 статті 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.
Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Оскільки рішення Дарницького районного суду міста Києва від                             11 березня 2025 року не оскаржується у частині вимог про стягнення аліментів, тому предметом апеляційного перегляду є оскаржуване рішення лише у частині вирішення позовної вимоги про визначення місця проживання дитини з матір`ю.
 
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.
Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Згідно зі статтею 7 СК України сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина 3 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
 
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Відповідно до частини 1 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.
Статтею 161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Сімейні спори, які стосуються інтересів дітей та їх батьків, необхідно розглядати з урахуванням принципів правового статусу дитини, які закріплені у Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 21 грудня 1995 року), зокрема, при ухваленні всіх рішень, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси мають першорядне значення і повинні повністю й ефективно дотримуватися, держава має позитивні зобов`язання щодо дітей, щоб будь-які вжиті заходи ніколи не шкодили їхньому здоров`ю та розвитку (забезпечує у максимально можливій мірі безпечне життя і здоровий розвиток дитини).
У Європейській конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня                       1996 року, ратифікованій Законом України від 03 серпня 2006 року № 69-V, зазначено, що предметом цієї Конвенції є - у найвищих інтересах дітей - підтримка їхніх прав, надання дітям процесуальних прав та сприяння здійсненню ними цих прав шляхом забезпечення становища, при якому діти особисто або через інших осіб чи органи поінформовані та допущені до участі в розгляді судовим органом справ, що їх стосуються. 
Як вбачається з матеріалів справи, 06 червня 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали між собою шлюб, який був зареєстрований Великодимерською селищною радою Броварського району Київської області, актовий запис №26, що підтверджується інформацією зі штампу в паспорті громадянина України ОСОБА_1 (а.с.11 т. 1).
ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилась донька ОСОБА_3 , про що йдеться у свідоцтві про народження серія НОМЕР_1 (а.с.15 т. 1).
Як вбачається з ксерокопії паспорта громадянина України НОМЕР_2 позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 зареєстрована у АДРЕСА_2 з 05 січня 1990 року, тобто практично з дня народження і по теперішній час (а.с.9-11 т. 1).
Відповідач ОСОБА_2 та спільна донька сторін ОСОБА_3 ,                       ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстровані у АДРЕСА_3 (а.с.49, 107, 135 т. 1).
Встановлено, що відповідач ОСОБА_2 є інвалідом 2 групи з 01 червня 2017 року захворювання, пов`язаного з проходженням служби довічно, що підтверджується копією довідки до акту огляду МСЕК серія АВ №0655964 (а.с.144 т. 1).
Після реєстрації шлюбу фактично весь період часу подружнього життя сторони проживали разом з батьками чоловіка, відповідача у справі, в АДРЕСА_1 в будинку його батьків. Вказані обставини були визнані учасниками справі, підтверджуються матеріалами справи і не спростовуються будь-якими іншими доказами, тому не підлягають доказуванню при розгляді цієї справи в порядку частини 1 статті 82 ЦПК України.
Після повномасштабного вторгнення рф на територію України у березні 2022 року позивач ОСОБА_1 разом з малолітньою дитиною ОСОБА_3 виїхала до Польщі, а в подальшому переїхала до Ірландії, що визнається сторонами.
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 25 січня                      2024 року шлюб між сторонами було розірвано (а.с.147-149 т.1). 
Як вбачається з тексту вказаного судового рішення, у позові, який надійшов до суду у жовтні 2023 року, позивачем зазначено, що сторони проживають окремо, тобто на час подачі позову до суду, що узгоджується з вищезазначеними відомостями про те, що позивач з дитиною з березня                     2022 року виїхала до Польщі, а в подальшому до Ірландії, дата чи період з якого часу сторони проживають окремо у цьому судовому рішенні не встановлено.
12 лютого 2025 року спеціалістом Служби за допомогою мобільного застосунку «Viber» проведено бесіду з ОСОБА_1 , в ході якої остання повідомила, що з ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі. Від подружнього життя у них народилася донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . До березня 2022 року вони фактично весь час проживали у АДРЕСА_1 ,, хоча вже у 2021 році деякий час вона з донькою проживала окремо в м. Бровари, за місцем проживання її рідної сестри, оскільки були непорозуміння з чоловіком. Після початку повномасштабного вторгнення рф на територію України, у березні 2022 року вони з донькою виїхали до Польщі, а в подальшому до Ірландії, де і проживають на даний час. Щоб донька була в безпеці чоловік запропонував виїхати їм за кордон, та сам вивіз їх до кордону. У січні 2024 року шлюб між нею та ОСОБА_2 розірвано. Він неодноразово вимагав повернення її з донькою в Україну, погрожував приїхати та забрати дитину. Минулого року він їздив на відпочинок в Єгипет, але доньці поїхати з ним не пропонував, не запропонував навіть зустрітися. ОСОБА_3 було неприємно, що тато їй про це нічого не сказав. Раніше донька спілкувалася з татом майже щодня, а після даного випадку стала спілкуватися рідше. Це її бажання.
На засіданні комісії з питань захисту прав дитини Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області проведено бесіду з матір`ю та батьком дитини.
На засіданні комісії з питань захисту прав дитини батько ОСОБА_2 пояснив, що з березня 2022 року ОСОБА_1 з донькою ОСОБА_5 виїхали за кордон в Республіку Польща. Потім ОСОБА_8 без його дозволу перевезла дитину в Ірландію , де проживають на даний час. Раніше він спілкувався з донькою по відео зв`язку за допомогою мобільного застосунку «Viber». На даний час ОСОБА_8 не дає їм спілкуватися. Він телефонує, але на його дзвінки не відповідають.
ОСОБА_1 на засіданні комісії з питань захисту прав дитини, перебуваючи на відеозв`язку за допомогою мобільного застосунку «Viber». пояснила, що вона ніколи не заперечувала проти спілкування доньки з батьком і навіть купила ОСОБА_5 телефон. Вона пояснює їй, що потрібно спілкуватися з батьком, нагадує доньці, щоб та передзвонила йому. Однак ОСОБА_5 зайнята різними гуртками, виконанням домашніх завдань, плаванням, тому в неї не завжди вистачає часу на дзвінки. У ОСОБА_3 дещо змінилося ставлення до батька, оскільки він виїздив за кордон, та не сказав про це доньці.
Отже, судом встановлено та сторонами не заперечується, що малолітня дитина ОСОБА_3   проживає разом із матір`ю  ОСОБА_1 в Ірландії після повномасштабного вторгнення рф на територію України з березня 2022 року. 
Відповідач батько спілкувався з донькою по відео зв`язку за допомогою мобільного застосунку «Viber» майже щодня, починаючи з березня 2022 року без перешкод, допоки на засіданні комісії з питань захисту прав дитини відповідач батько заявив про те, що на даний час (лютий 2025 року), коли він телефонує на його дзвінки не відповідають, вважає, що позивач не дає спілкуватися з дитиною.
 
Заперечуючи проти позову в частині визначення місця проживання дитини разом з матір`ю, відповідач батько вказував, що ніяких спорів щодо місця проживання дитини між сторонами не було, швидше за все позивач хоче створити для себе в Ірландії нове життя і забрати від нього доньку, тому просить в цій частині відмовити позивачу у задоволенні позову. Будь які доводи про те, що за місцем проживання дитини в Ірландії відсутні сприятливі та безпечні умови для її життя та розвитку, або дитина протягом трьох років під час спілкування з батьком висловлювала бажання проживати разом з ним, відповідачем не наводяться. 
 
Надаючи оцінку цим доводам, апеляційний суд враховує, що сам факт звернення  ОСОБА_1 до суду із позовом про визначення місця проживання дитини з матір`ю та подальше оскарження позивачем  ОСОБА_1   рішення про відмову у задоволенні цього позову в апеляційному порядку дає підстави для висновку, що між сторонами наявні неврегульовані питання щодо визначення місця проживання дитини, а також про те, що сторони у позасудовому порядку не дійшли згоди щодо місця проживання дитини.
З огляду на це, апеляційний суд вважає помилковим висновок суду першої інстанції про відсутність спору між сторонами у справі щодо місця проживання малолітньої дитини.
 
Помилковим також є висновок суду першої інстанції про відмову у визначенні місця проживання малолітньої дитини разом з матір`ю у зв`язку з тим, що матір`ю (позивачем) не доведено створення постійних найкращих умов проживання, навчання і виховання для дитини, ніж створені батьком дитини.
Суд першої інстанції залишив поза увагою те, що батько (відповідач) не заявляв зустрічних позовних вимог про визначення місця проживання малолітньої дитини, яка фактично проживає з матір`ю, - разом з ним.
З огляду на те, що сторони у позасудовому порядку не дійшли згоди щодо місця проживання дитини, а зустрічні позовні вимоги батька (відповідача) про визначення місця проживання малолітньої дитини, яка фактично проживає з матір`ю, - разом з ним, - відсутні, 
апеляційний суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції не вирішив важливе питання та не визначив  - з ким малолітня дитина має проживати до досягнення 14 років, - віку, коли місце проживання визначається  дитиною самостійно. 
 
Колегія апеляційного суду вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вказаним вимогам не відповідає, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду в оскаржуваній частині - скасуванню з ухваленням нового судового рішення.
 
Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновок органу опіки та піклування. 
Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання суду, яке має ґрунтуватися на повній та всебічній оцінці всіх обставин в їх сукупності, оскільки не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства.
У спорах про визначення місця проживання дитини суди мають крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановити та надати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.
До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків (моральні якості матері та батька як вихователів. відносини, які існують між кожним із батьків і дитиною (встановлення повного чи часткового виконання батьківських обов`язків, наявність причин що впливають на виконання батьківських обов`язків; встановлення, чи враховують мати/батько інтереси дитини, чи є взаєморозуміння між кожним із батьків і дитиною); можливість створення дитині належних умов для виховання і розвитку (наявність самостійного доходу, належних житлових умов у кожного із батьків); стан здоров`я дитини; стан безпеки дитини (можливість створення дитині безпечних умов для життя та розвитку) тощо.
Указані висновки відповідають висновкам, які викладені у постановах Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 61/35714/16-ц, від                     08 вересня 2023 року у справі № 639/3862/20, від 28 вересня 2023 року у справі № 944/5191/19.
Як вбачається з матеріалів справи, а саме листа Готель «Парк Лодж Хотел» від 27 грудня 2023 року ОСОБА_7 та її мати ОСОБА_10 проживають у житловому комплексі «Парк Лодж Коттеджез» АДРЕСА_4, житловий комплекс « Парк Лодж Хотел » є схваленим постачальником послуг з розміщення осіб, які перебувають під міжнародним захистом (ІРАS), для надання житла переміщеним особам з України (а.с.17 т. 1).
Як вбачається з листа компанії «Фройденберг Медікал» від 30 листопада 2023 року ОСОБА_11 дійсно працює у компанії «Фройденберг Медікал» як штатний співробітник на період до дати закінчення терміну дії директиви про тимчасовий захист (директива введена у дію у зв`язку з війною в Україні) (а.с.19 т. 1), отримуючи заробітну плату за 36 годин роботи 500,75 євро (а.с.23 т. 1). Позивач позитивно характеризується за вказаним місцем роботи (а.с.21                    т. 1).
Отже, позивач з донькою в республіці Ірландія мають тимчасове місце проживання, як переміщені особи в України, які перебувають під міжнародним захистом (ІРАS), на період дії директиви, введеної в дію у зв`язку з війною в Україні, а також позивач має місце роботи на період до дати закінчення терміну дії директиви про тимчасовий захист.
Донька сторін ОСОБА_7 була зарахована до другого класу  «Школи Чолмайн Тооріні» (а.с.27 т. 1), де має успішні результати у оволодінні технікою прискореного читання (а.с.29 т. 1), має похвальну грамоту за високі навчальні досягнення у вивченні мови (а.с.31 т. 1), лист вдячності за її доброту та готовність допомогти (а.с.35 т. 1).
Таким чином, апеляційним судом встановлено, що позивачем матір`ю дитини створені сприятливі та безпечні умови життя та розвитку дитини.  
 
На підставі викладеного, враховуючи малий вік дитини, її права на гармонійний розвиток та належне виховання, а також, дотримуючись балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах, беручи до уваги, що:
сторони у позасудовому порядку не дійшли згоди щодо місця проживання дитини, 
зустрічні позовні вимоги батька (відповідача) про визначення місця проживання малолітньої дитини, яка фактично проживає з матір`ю, - разом з ним, - відсутні, 
будь які доводи про те, що за місцем проживання дитини в Ірландії відсутні сприятливі та безпечні умови для її життя та розвитку, або дитина під час спілкування з батьком протягом трьох років висловлювала бажання проживати разом з ним, відповідачем не наводяться, 
а позивач матір дитини офіційно працевлаштована, має стабільний дохід, за місцем роботи зарекомендувала себе позитивно, та матір`ю дитини створені сприятливі та безпечні умови життя та розвитку дитини,
апеляційний суд дійшов висновку, що найкращим інтересам малолітньої дитини ОСОБА_3 буде відповідати визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3   - з матір`ю, ОСОБА_1 .  
 
Апеляційний суд зауважує, що батько ОСОБА_2 має право та обов`язок піклуватися про здоров`я, стан розвитку дитини, незалежно від того, з ким вона буде проживати.
 
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Таким чином, апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Петрової О.В. необхідно задовольнити, а рішення Дарницького районного суду міста Києва від 11 березня 2025 року скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визначення місця проживання малолітньої дитини з матір`ю, з ухваленням нового судового рішення в цій частині про  задоволення позову ОСОБА_1 .
Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про задоволення позову в частині позовних вимог про визначення місця проживання малолітньої дитини, то із відповідача  на користь позивача підлягає до стягнення судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1 211 грн 20 коп. та за подання апеляційної скарги 1 816 грн 80 коп.
Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -
п о с т а н о в и в :
 Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Петрової Олени Володимирівни задовольнити.
 
Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 11 березня 2025 року скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визначення місця проживання малолітньої дитини з матір`ю.
 
Визначити місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
 
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1 211 грн 20 коп. та за подання апеляційної скарги 1 816 грн 80 коп.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.   
 
Дата складення повного судового рішення 10 листопада 2025 року.

 
Головуючий                                                              Г.І. Мостова
 
Судді                                                                                              Р.В. Березовенко
 
                                                                                              О.Ф. Лапчевська