ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                                                
 
10 вересня2025 року
м. Київ
 
справа № 757/56621/23-ц
провадження № 61-14998св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів:  Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю.,
   
учасники справи:
 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,
третя особа- державний реєстратор приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бочарова Ірина Іванівна,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Фадєєвої Наталії Ігорівни на рішення Печерського районного суду міста Києва від 24 квітня 2024 року, ухвалене у складі судді Ільєвої Т. Г., та постанову Київського апеляційного суду          від 10 жовтня 2024 року, ухвалену в  складі колегії суддів: Журби С. О., Писаної Т. О., Приходька К. П.,
 
ВСТАНОВИВ: 
 
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до      ОСОБА_2 про витребування майна.
 
Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 23 січня 2004 року за нею зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 .
Вказувала на те, що як їй стало відомо, право власності на вказану квартиру зареєстровано за відповідачем на підставі договору купівлі-продажу від 30 січня 2021 року.
Зазначала, що вона вже більше 10 років проживає за кордоном, зокрема у Франції, м. Лібурн. В Україні від її імені правом розпоряджатись квартирою наділена виключно її мати ОСОБА_3 на підставі довіреності від 23 квітня 2019 року.
Вказувала на те, що вона зазначену квартиру не продавала, договір купівлі-продажу           від 30 січня 2021 року не укладала. У договорі купівлі-продажу квартири від 30 січня 2021 року підпис від її імені виконано іншою особою, в день укладення договору вона не перебувала на території України, а документи, що надані нотаріусу для посвідчення договору (паспорт громадянина України, фізичної особи-платника податків, договір купівлі-продажу квартири від 23 січня 2004 року) є підробленими.
За таких обставин спірна квартира вибула з її володіння поза її волею.
 
З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 просила суд витребувати у її власність нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2280270280000, яке перебуває у володінні ОСОБА_2 .
 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 24 квітня 2024 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 10 жовтня 2024 року, позов ОСОБА_1 задоволено.
Витребувано у власність ОСОБА_1 нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2280270280000, яке перебуває у володінні      ОСОБА_2 .
Стягнуто ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі             13 420,00 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 36 000,00 грн.
 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що на дату укладення договору купівлі-продажу квартири від 30 січня 2021 року позивачка не перебувала на території України, цей договір не підписувала, що підтверджується висновком експерта від 23 липня       2021 року № СЕ-19/111-21/34473-ПЧ за результатами судово-почеркознавчої експертизи у кримінальному провадженні, а тому договір купівлі-продажу квартири від 30 січня 2021 року є неукладеним і не породжує правових наслідків. Оскільки спірна квартира без згоди власника ОСОБА_1 вибула з її законного володіння, то наявні підстави для витребування спірного нерухомого майна                        у відповідача.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів
 
У листопаді 2024 року представник ОСОБА_2 - адвокат Фадєєва Н. І. подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у позові.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_2 придбала спірну квартиру із дотриманням вимог законодавства України на підставі відплатного договору, сплативши за квартиру суму, еквівалентну 95 000,00 дол. США, що вбачається                   з договору купівлі-продажу від 30 січня 2021 року, матеріалів кримінального провадження та вироку Печерського районного суду міста Києва від 14 грудня          2023 року у справі № 757/48963/23-к, а тому є добросовісним набувачем.
Суди не врахували, що можливість витребування майна від добросовісного набувача залежить від обставин вибуття майна з володіння попереднього власника. Судам слід було з`ясувати інтерес власника до свого майна, встановити всі факти та надати оцінку діям чи бездіяльності ОСОБА_1 та її матері ОСОБА_3 , яка розпоряджалася спірною квартирою на підставі довіреності та здала спірну квартиру в оренду особі, яка перебувала у розшуку.
Суди не взяли до уваги, що позивачка своєю поведінкою сприяла відчуженню квартири, недбало ставилася до свого нерухомого майна, а тому таке майно                          не може бути витребуване у добросовісного набувача, що отримав його за відплатним договором.
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень представник заявника зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі        № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21) та у постановах Верховного Суду               від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19, від 17 листопада 2021 року              у справі № 203/2012/17 (провадження № 61-14003св21), від 22 грудня 2021 року             у справі № 902/1706/13від 22 грудня 2021 року у справі № 752/14877/18 (провадження № 61-15210св21), від 19 липня 2023 року у справі № 753/18555/19 (провадження № 61-4246св23), від 11 грудня 2023 року у справі № 752/5281/20 (провадження № 61-1371сво23).
 
Доводи інших учасників справи
 
У грудні 2024 року представник ОСОБА_1 -  адвокат Береговий І. В. подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити судові рішення без змін як такі, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.
 
У грудні 2024 року представникдержавного реєстратора приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бочарової І. І. -  адвокат Олексієнко З. О. подала відзив на касаційну скаргу, в якому просила скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у позові.
 
Згідно із статтею 395 ЦПК України учасники справи мають право подати до суду касаційної інстанції відзив на касаційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом касаційної інстанції в ухвалі про відкриття касаційного провадження. Відзив на касаційну скаргу має містити, зокрема, обґрунтування заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги.
 
Відповідно до статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції має містити мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного в касаційній скарзі та відзиві на касаційну скаргу.
 
Тобто Верховний Суд перевіряє аргументацію відзиву у контексті викладених                  у ньому заперечень щодо доводів касаційної скарги.
 
Відзив представника третьої особи - адвоката Олексієнко З. О., всупереч вимогам пункту 3 частини другої статті 395 ЦПК України, не містять обґрунтування заперечень щодо змісту та вимог касаційної скарги представника              ОСОБА_2 - адвоката Фадєєвої Н. І.
 
Фактично відзив третьої особи на касаційну скаргу представника             ОСОБА_2 - адвоката Фадєєвої Н. І. є приєднанням до касаційної скарги. Третя особа ініціює перегляд судових рішень шляхом подання відзиву на касаційну скаргу, тобто без звернення із власною касаційною скаргою, оплаченою судовим збором та поданою у встановлений строк.
 
Верховний Суд, з огляду на статті 395, 416 ЦПК України, не переглядає доводи, наведені у відзиві представником державного реєстратора приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бочарової І. І. -  адвокатом               Олексієнко З. О. на касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Фадєєвої Н. І., який за змістом має включатися до касаційної скарги або до заяви про приєднання до касаційної скарги, якої третя особа у встановленому порядку                  не подавала.
 
У грудні 2024 рокута у серпні 2025 рокупредставник ОСОБА_2 - адвокат Фадєєва Н. І. подала доповнення до касаційної скарги, які викладені у вигляді письмових пояснень до касаційної скарги.
Ураховуючи, що доповнення до касаційної скарги, викладені у вигляді письмових пояснень, подано до Верховного Суду з порушенням строків, визначених статтею 398 ЦПК України, ці пояснення слід залишити без розгляду.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 13 листопада 2024 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків касаційної скарги.
 
Ухвалою Верховного Суду від 20 листопада 2024 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.
 
Ухвалами Верховного Суду від 26 листопада 2024 року та від 06 грудня 2024 року  відмовлено у задоволенні клопотання представника ОСОБА_2 - адвоката Фадєєвої Н. І. про зупинення виконання рішення Печерського районного суду міста Києва від 24 квітня 204 року та постанови Київського апеляційного суду                           від 10 жовтня 2024 року.
 
У лютому 2025 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи.
 
Ухвалою Верховного Суду від 30 липня 2025 року справу призначено до судового розгляду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 23 січня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рильською Л. С., зареєстрованого в реєстрі за № 7, ОСОБА_1 набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 , 
 
Право власності на квартиру за ОСОБА_1 зареєстровано в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що підтверджується реєстраційним посвідченням від 29 січня 2004 року
 
На підставі договору купівлі-продажу квартири від 30 січня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бочаровою І. І. вчинено реєстраційну дію № 56388052 (з відкриттям розділу) про реєстрацію права власності на квартиру за ОСОБА_2 .
 
31 січня 2021 року ОСОБА_3 повідомила Печерське УП ГУНП у м. Києві про те, що було вчинено шахрайство, а саме мала місце спроба незаконного заволодіння квартирою.
 
01 лютого 2021 року Печерським УП ГУНП у м. Києві внесено до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань відомості про кримінальне провадження № 12021100060000192 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 190 КК України за фактом незаконного заволодіння квартирою.
 
Згідно з листом ДПС України від 01 квітня 2021 року № 91/11939015/21, за даними ДПС України у базі даних «Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України» міститься відмітка про виїзд ОСОБА_1 з України 07 листопада      2019 року, відмітка про повернення до України відсутня.
 
Згідно з висновком експерта № СЕ-19/111-21/34473-ПЧ від 23 липня 2021 року за результатами судово-почеркознавчої експертизи у кримінальному провадженні         № 12020100050001683, підпис у договорі купівлі-продажу квартири від 30 січня     2021 року, а саме в графі «підписи» навпроти ПІБ ОСОБА_4 - виконано не            ОСОБА_4 , а іншою особою, з наслідуванням її підпису. Рукописний текст навпроти графи «підписи» у договорі купівлі-продажу квартири від 30 січня               2021 року - виконаний не ОСОБА_4 , а іншою особою. Підпис у заявах               від 30 січня 2021 року (які містяться у справі приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бочарової І. І.)  виконано не ОСОБА_4 , а іншою особою. 
 
Вироком Печерського районного суду міста Києва від 14 грудня 2023 року у справі № 757/48963/23-к у кримінальному провадженні № 12023000000001796                          від 26 вересня 2023 року (виділене із кримінального провадження                                           № 12020100050001683 від 05 березня 2020 року) ОСОБА_5 визнано винною                  у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною четвертою                       статті 190 (в редакції до внесення змін Законом № 3233-ІХ від 13 липня 2023 року), частиною четвертою статті 358 КК України.
 
Вироком у справі № 757/48963/23-к встановлено, що ОСОБА_5 , використавши завідомо підроблений паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 із власними своїми фотографіями, завідомо підроблений договір купівлі-продажу квартири                   від 23 січня 2004 року, видавши себе за ОСОБА_1 , уклала договір купівлі-продажу квартири від 30 січня 2021 року. Допитана у судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_5 свою вину у вчиненні інкримінованих їй кримінальних правопорушень визнала у повному обсязі, з відповідною кримінально-правовою кваліфікацією її дій погодилася. Таким чином, ОСОБА_5 , діючи за попередньою змовою з невстановленою досудовим розслідуванням особою, заволоділа чужим майном шляхом обману (шахрайство), а саме - грошовими коштами у сумі                       95 000,00 дол. США від відчуження квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , яка на праві приватної власності належить ОСОБА_1 .
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                       є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга представника ОСОБА_2 - адвоката Фадєєвої Н. І.                 не підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Статтею 400 ЦПК України встановлено межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Так, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що судові ухвалені                                      з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).
 
Згідно зі статтею 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.
 
Відповідно до статей 317 і 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.
 
Статтею 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, зокрема й на витребування цього майна від добросовісного набувача.
 
Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (частина друга статті 328 ЦК України).
 
Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (частина перша статті 330 ЦК України).
 
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).
 
Відповідно до частин першої та третьої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.
 
Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю).
 
Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог              статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка             є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.
 
Зазначений правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц.
 
Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його у особи, яка не мала права відчужувати це майно. Стаття 400 ЦК України вказує на обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка                        є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна. Разом з тим стаття 330 ЦК України передбачає можливість добросовісному набувачеві набути право власності на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, як самостійну підставу набуття права власності (та водночас, передбачену законом підставу для припинення права власності попереднього власника відповідно до приписів статті 346 ЦК України) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі                                     № 925/1351/19).
 
Колегія суддів зауважує, що при вирішенні питання про витребування майна                    з володіння іншої особи потрібно оцінювати наявність або відсутність добросовісності володільця нерухомого майна, на чому неодноразово наголошувала Велика Палата Верховного Суду (постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц, від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18,                            від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19).
 
Розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України                            у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенціїпро захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі          № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна                    з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо (пункт 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц).
 
Критеріями втручання у право на мирне володіння майном на підставі статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.
 
Втручання держави у право власності повинне мати нормативну основу                              в національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким,     а наслідки його застосування - передбачуваними.
 
Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів.
 
Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку                    з позбавленням права на майно.
 
Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, слід застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади та місцевого самоврядування (постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, пункт 100).
 
Суди попередніх інстанцій, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, правильно застосувавши норми матеріального права, вірно виходили із того, що спірна квартира вибула з володіння власника - позивачки на підставі договору купівлі-продажу квартири від 30 січня 2021 року, який позивачка не укладала, тобто поза волею власника, а тому дійшли обґрунтованого висновку про те, що відновлення права позивачки необхідно здійснювати шляхом її витребування від добросовісного набувача, якою                            є ОСОБА_2 .
 
Судові рішення спрямовані на захист порушеного права позивача на майно, а також переслідує загальносуспільні цілі з утвердження у державі суспільного правопорядку, недопустимості незаконного позбавлення осіб їхніх прав на нерухоме майно.
 
Витребування належної позивачці квартири з володіння відповідачки                                          не порушуватиме критерії пропорційності втручання у право останньої, сприятиме забезпеченню справедливого балансу між інтересами сторін спору та не свідчить про порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції.
 
У контексті забезпечення справедливого балансу між інтересами сторін спору, відповідачка, з володіння якої витребовується нерухоме майно, не позбавлена можливості відновити права на підставі частини першої статті 661 ЦК України, пред`явивши вимогу до осіб, в яких було придбано майно, про відшкодування збитків (схожий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 206/4841/20).
 
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди попередніх інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.
 
Посилання у касаційній скарзі на неврахування судом висновків, викладених                     у постановах Верховного Суду, є такими, що не заслуговують на увагу, оскільки фактичні обставини у вказаних справах відрізняються від тих, що установлені судами у справі, яка переглядається в касаційному порядку.
 
Колегія суддів зауважує, що Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи, і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах,           з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 154/3029/14-ц).
 
Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій та стосуються переоцінки доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України знаходяться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
 
У справі, яка розглядається, надано відповідь на всі істотні питання, що виникли при кваліфікації спірних відносин. Наявність у відповідачки іншої точки зору на встановлені судами обставини не спростовує законності та обґрунтованості ухвалених судами попередніх інстанцій судових рішень та фактично зводиться до спонукання касаційного суду до прийняття іншого рішення - на користь відповідачки. 
 
Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.
 
Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат                               не проводиться.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Фадєєвої Наталії Ігорівни залишити без задоволення.
 
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 24 квітня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 10 жовтня 2024 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення,    є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                     Д. Д. Луспеник

 
Судді:                                                                                               І. Ю. Гулейков

 
Б. І. Гулько

 
Г. В. Коломієць

 
Н. Ю. Сакара