ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 826/14466/16                                         Суддя (судді) першої інстанції: Лелюк Олександр Петрович

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
  14 листопада 2025 року                                                                       м. Київ
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:      
Судді-доповідача:                                                                                                                           Кузьмишиної О.М.,
суддів:                                                                                                                                                                     Вівдиченко Т.Р., Мєзєнцева Є.І.,
розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у місті Києві на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 30 червня 2025 року у справі за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у місті Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної податкової інспекції у Деснянському районі ГУ ДФС у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення №69-1305 від 18 квітня 2016 року.
В обґрунтування позовних вимог, посилаючись на положення статті 297 Податкового кодексу України, позивач вважає, що він звільняється від сплати земельного податку, нарахованого йому оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням, оскільки є платником єдиного податку, у власності якого перебуває будівля чи її частина і які здаються в оренду в межах провадження господарської діяльності. Відповідно, на думку позивача, податковий орган не мав правових підстав для нарахування йому як платнику єдиного податку податкового зобов`язання із земельного податку за 2016 рік.
Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 30 червня 2025 року адміністративний позов задоволено повністю.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням, Головне управління Державної податкової служби у місті Києві звернулося до Шостого апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції від 30 червня 2025 року та ухвалити нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. 
Свої вимоги апелянт мотивує тим, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права.
Зокрема,  апелянт зазначає, що позивач набув право власності на нежитлову будівлю у 2005 році, тобто до зміни правового регулювання п.287.6 статті 287 Податкового кодексу України, а тому у позивача виник обов`язок зі сплати податку за земельну ділянку саме з моменту набуття права власності на такий об`єкт нерухомого майна і такий обов`язок продовжує існувати незважаючи на зміну правового регулювання п.287.6 статті 287 Податкового кодексу України з 01.01.2015.
Щодо правомірності підстав нарахування контролюючим органом податку за земельну ділянку, апелянт зазначив, що відповідно до п.п.286.1, 286.5 статті 286, статті 274, статті 276 Податкового кодексу України та з урахуванням п.5.6 Положення «Про плату за землю в місті Києві», затвердженого рішенням Київської міської ради «Про встановлення місцевих податків і зборів у м. Києві та акцизного податку» від 23.06.2011 №242/5629 зі змінами і доповненнями за 2016, ДПІ у Деснянському районі ГУ ДС у м. Києві сформовано податкове повідомлення-рішення форми «Ф» від 18.04.2016 №69-1305 щодо сплати земельного податку з фізичних осіб на суму 12  715,25 грн.
Також апелянт наголошує, що позивач є власником нежитлового приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 та не оформивши у встановленому законом порядку право власності чи користування земельною ділянкою, на якій розташована будівля, не підтвердивши, що використовує цю ділянку для отримання оподаткованого доходу від використання земельної ділянки, не позбавлений обов`язку щодо сплати земельного податку.
Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 31.07.2025 та від 15.09.2025 відкрито апеляційне провадження та призначено справу до судового розгляду в порядку письмового провадження.
Позивач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що відповідно до частини четвертої статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до частин першої, третьої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
Перевіривши повноту встановлення окружним адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, Шостий апеляційний адміністративний суд дійшов наступного.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 з 14 вересня 2001 року зареєстрований як фізична особа-підприємець із здійсненням видів діяльності за кодами КВЕД: 95.22 Ремонт побутових приладів, домашнього та садового обладнання (основний), 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна.
Згідно зі свідоцтвом платника єдиного податку від 19 квітня 2012 року серії А№129911 ОСОБА_1 є платником єдиного податку з 01 січня 2012 року за ставкою 5% (третя група).
Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, ОСОБА_1 на праві власності належать нежилі приміщення №5 другого поверху загальною площею 56,3 кв. м, в тому числі: приміщення 1 - площа 6,1 кв. м, приміщення 2 - площа 12,4 кв. м, приміщення 3 - площа 18,0 кв. м, приміщення 4 - площа 10,2 кв. м, приміщення 5 - площа 9,6 кв. м. Загальна площа приміщень складає 6/100 частин від нежилого будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яке належить йому на підставі Договору купівлі-продажу приміщення шляхом викупу від 12 жовтня 2005 року та зареєстровано в Комунальному підприємстві Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна за №1050-П. Відповідно до Договору купівлі-продажу приміщення шляхом викупу загальна площа приміщення по вул. Бальзака, 60, складає 56,3 кв. м. Відповідно до інформації, отриманої від Комунального підприємства «Ватутінськінвестбуд» загальна площа земельної ділянки складає 1653,38 кв. м.
Між позивачем («Орендодавець») та приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дикою Ю.В. («Орендар») 01 листопада 2013 року укладено договір оренди нежитлового приміщення №1/11-Н, відповідно до якого Орендодавець передає Орендарю в оренду нерухоме майно за визначену Сторонами плату і на встановлений строк. Об`єктом, що передається в оренду за цим Договором, є нежитлове приміщення, яке розташоване на другому поверсі будинку АДРЕСА_1 . Нежитлове приміщення, яке передається в оренду за цим Договором, складається з 3-х кімнат та частини холу, загальною площею 40 кв. м, а саме: 1-ша кімната площею 9,6 кв. м, 2-га кімната площею 10,2 кв. м, 3-тя кімната площею 18 кв. м та хол 2,2 кв. м (загальна площа холу 6 кв. м). Об`єкт належить Орендодавцю на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу.
Згідно із змістом вказаного договору такий діяв строком до 31 вересня 2014 року. Водночас після закінчення строку його дії Орендар мав переважне право на укладення нового договору оренди Об`єкта перед третіми особами у разі прийняття Орендодавцем рішення про передачу Об`єкта в оренду.
Як вбачається з матеріалів справи, строк дії договору оренди нежитлового приміщення №1/11-Н від 01 листопада 2013 року неодноразово продовжувався, що підтверджується додатковими угодами №1 від 01 жовтня 2014 року, №2 від 01 вересня 2015 року, №3 від 06 липня 2016 року.
ДПІ у Деснянському районі ГУ ДФС у м. Києві 18 квітня 2016 року винесено податкове повідомлення-рішення форми «Ф» №69-1305, яким ОСОБА_1 нараховано суму земельного податку з фізичних осіб у сумі 12715,25 грн.
Згідно з розрахунком податкового зобов`язанням по сплаті земельного податку на 2016 рік такий визначено відносно земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 . За основу нарахованого податку взято частину земельної ділянки площею 0,00992 га, базова вартість одного квадратного метра становить 892,40 грн/кв. м. Тариф податку за 1 га становить 1281779,2527453459 грн/га.
Відповідно, сума земельного податку за 2016 рік становила 12 715,25 грн (0,00992 га х 1281779,2527453459 грн/га).
Вказане вище податкове повідомлення-рішення отримано позивачем 06 червня 2016 року та оскаржено ним в адміністративному порядку до Головного управління ДФС у м. Києві.
Головним управлінням ДФС у м. Києві залишено скаргу ОСОБА_1 без розгляду у зв`язку з порушенням строків оскарження.
Позивач, вважаючи вказане податкове повідомлення-рішення таким, що порушує його права, звернувся з даним позовом до суду.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що:
- обов`язок зі сплати земельного податку для фізичної особи-власника чи користувача земельної ділянки залишається незмінним незалежно від реалізації цією особою певних наданих їй прав, які стосуються, зокрема, набуття нею статусу суб`єкта господарювання, діяльність якого пов`язана з використанням земельної ділянки або без такого;
- спрощена система оподаткування не звільняє суб`єкта господарювання від виконання податкових зобов`язань зі сплати податків, встановлених у пункту 297.1 статті 297 Податкового кодексу України, а запроваджує інші умови, порядок та механізм їх сплати, а також встановлює можливість відновлення їх сплати на загальних підставах у разі недотримання умов оподаткування за спрощеною системою;
- відповідачем як суб`єктом владних повноважень у ході судового розгляду даної справи не доведено жодним чином того, що на виконання положень пункту 286.1 статті 286 Податкового кодексу України при розрахунку спірного земельного податку за 2016 року ним брались до уваги документально підтверджені відомості з Державного земельного кадастру (дані технічної документації) відносно земельної ділянки, стосовно якої нараховано земельний податок.  
Надаючи правову оцінку обставинам та матеріалам справи, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно статті 206 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, визначення вичерпного переліку податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України від 02 грудня 2010 року №2755-VI.
Згідно п. 269.1 статті 269 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) платниками податку (плати за землю) є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв), та землекористувачі.
Приписи статті 270 Податкового кодексу України закріплюють, що об`єктами оподаткування земельним податком є: земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні; земельні частки (паї), які перебувають у власності.
При цьому положеннями п. 271.1 статті 271 Податкового кодексу України визначено, що базою оподаткування є: нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом; площа земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено.
Пунктом 287.1 статті 287 Податкового кодексу України передбачено, що власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.
Згідно п. 287.2 статті 287 Податкового кодексу України облік фізичних осіб - платників податку і нарахування відповідних сум проводяться контролюючими органами за місцем знаходження земельної ділянки щороку до 1 травня.
Відповідно до п. 287.6 статті 287 Податкового кодексу України при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку.
Згідно п. 287.8 статті 287 Податкового кодексу України власник нежилого приміщення (його частини) у  багатоквартирному жилому будинку  сплачує до бюджету податок за площі під такими приміщеннями (їх частинами) з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.
Відповідно до п. 286.6 статті 286 Податкового кодексу України на земельну ділянку, на якій розташована будівля, що перебуває у спільній власності кількох юридичних або фізичних осіб, податок нараховується з урахуванням прибудинкової території кожному з таких осіб: 1) у рівних частинах - якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб, але не поділена в натурі, або одній з таких осіб-власників, визначеній за їх згодою, якщо інше не встановлено судом; 2) пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній частковій власності; 3) пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності і поділена в натурі.
Приписи п. 286.1 статті 286 Податкового кодексу України визначають, що підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру. Центральні органи виконавчої влади, що реалізують державну політику у сфері земельних відносин та у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно щомісяця, але не пізніше 10 числа наступного місяця, а також за запитом відповідного контролюючого органу за місцезнаходженням земельної ділянки подають інформацію, необхідну для обчислення і справляння плати за землю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
В абз. 1 п. 286.5 статті 286 Податкового кодексу України закріплено, що нарахування фізичним особам сум податку проводиться органами державної податкової служби, які видають платникові до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку визначеному статтею 58 цього Кодексу.
Згідно пп. 14.1.42 п. 14.1 статті 14 Податкового кодексу України дані державного земельного кадастру - сукупність відомостей і документів про місце розташування та правовий режим земельних ділянок, їх оцінку, класифікацію земель, кількісну та якісну характеристики, розподіл серед власників землі та землекористувачів, підготовлених відповідно до закону.
У підпункті 14.1.72 п. 14.1 статті 14 Податкового кодексу України закріплено, що земельний податок - обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів (далі - податок для цілей розділу XIII цього Кодексу). А землекористувачі - юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди (пп. 14.1.73. п. 14.1 ст. 14 ПК України).
Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що для цілей оподаткування земельним податком особа повинна мати статус землевласника чи землекористувача, набутого в порядку, встановленому Земельним кодексом України.
Відповідно до частини першої, третьої  статті 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.
У разі переходу права власності на будинок або його частину від однієї особи до іншої за договором довічного утримання право на земельну ділянку переходить на умовах, на яких ця земельна ділянка належала попередньому землевласнику (землекористувачу).
Згідно приписів статті 125, 126 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав, яка оформляється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Аналогічні правила переходу права власності на земельну ділянку до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, регламентовані у ст. 377 Цивільного кодексу України.
При цьому, відповідно до статті 378 Цивільного кодексу України право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом.
За результатами аналізу наведених вище правових норм, колегія суддів приходить до висновку, що фізична особа-власник нежилого приміщення (його частини) є платником земельного податку з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.
При цьому в розумінні наведених вище норм обов`язок зі сплати земельного податку для фізичної особи-власника чи користувача земельної ділянки залишається незмінним незалежно від реалізації цією особою певних наданих їй правомочностей, як-от: набуття нею статусу суб`єкта господарювання, діяльність якого пов`язана з використанням земельної ділянки або без такого.
Між тим, відповідно до п. 269.2 статті 269 Податкового кодексу України особливості справляння податку суб`єктами господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, встановлюються главою 1 розділу XIV цього Кодексу.
Відповідно до п. 291.2 статті 291 Податкового кодексу України спрощена система оподаткування, обліку та звітності - особливий механізм справляння податків і зборів, що встановлює заміну сплати окремих податків і зборів, встановлених пунктом 297.1 статті 297 цього Кодексу, на сплату єдиного податку в порядку та на умовах, визначених цією главою, з одночасним веденням спрощеного обліку та звітності.
Підпункт 4 п. 297.1 статті 297 Податкового кодексу України передбачає, що платники єдиного податку звільняються від обов`язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з податку на майно (в частині земельного податку), крім земельного податку за земельні ділянки, що не використовуються платниками єдиного податку першої - третьої груп для провадження господарської діяльності та платниками єдиного податку четвертої групи для ведення сільськогосподарського товаровиробництва.
Відтак, особа, яка придбала будівлю, має сплачувати земельний податок на загальних підставах за земельну ділянку, на якій розташовано таку будівлю, з урахуванням прибудинкової території з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно. При цьому, обов`язок зі сплати земельного податку для фізичної особи-власника чи користувача земельної ділянки залишається незмінним незалежно від реалізації цією особою певних наданих їй прав, у разі набуття нею статусу суб`єкта господарювання, діяльність якого пов`язана з використанням земельної ділянки або без такого.
У значенні наведених норм права спрощена система оподаткування  не звільняє суб`єкта господарювання від виконання податкових зобов`язань зі сплати податків, встановлених у п. 297.1 статті 297 Податкового кодексу України, а запроваджує інші умови, порядок та механізм їх сплати, а також встановлює можливість відновлення їх сплати на загальних підставах у разі недотримання умов оподаткування за спрощеною системою.
Умовою несплати земельного податку за зазначеною системою оподаткування є те, що суб`єкт господарювання, який є власником чи користувачем земельної ділянки, використовує цю землю для проведення господарської діяльності. Водночас, можливість звільнення від сплати цього податку за інших умов, наприклад, коли окремо надається в найм будівля, її частина чи нежиле приміщення без земельної ділянки, на якій розміщена перелічена нерухомість, не встановлена.
Поряд з цим, правове відношення між власністю на земельну ділянку чи користування нею та обов`язком сплати земельного податку не припиняється у разі набуття власником чи користувачем земельної ділянки статусу суб`єкта господарювання та обрання ним виду економічної діяльності і системи оподаткування, які не передбачають використання земельної ділянки в господарській діяльності. Тобто з набуттям ознак (якості) суб`єкта господарювання фізична особа, яка ним стала, не перестає бути власником чи користувачем земельної ділянки і не звільняється від обов`язку сплати земельного податку.
При цьому, надання в найм (оренду) нежилого приміщення не означає, що механічно (автоматично) разом з майном наймачу передається й обов`язок сплати податку за земельну ділянку, на якій воно розташоване.
Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 14.05.2020 у справі №826/13115/16.
З огляду на приписи частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, врахуванню у даній справі підлягають висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, на які посилається суд апеляційної інстанції вище.
Однак, як вже було зазначено колегією суддів, базою оподаткування є нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом (підпункт 271.1 статті 271 ПК України). При цьому, підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру (пункт 286.1 статті 286 ПК України).
Рішення рад щодо нормативної грошової оцінки земельних ділянок, розташованих у межах населених пунктів, офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування нормативної грошової оцінки земель або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.
Згідно з пунктом 274.1 статті 274 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) ставка податку за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено, встановлюється у розмірі не більше 3 відсотків від їх нормативної грошової оцінки, для земель загального користування - не більше 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки, а для сільськогосподарських угідь - не менше 0,3 відсотка та не більше 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки.
Відповідно до частини першої статті 193 Земельного кодексу України, Державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах кордонів України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами.
Призначенням державного земельного кадастру, відповідно до статті 194 Земельного кодексу України, є забезпечення необхідною інформацією органів державної влади та органів місцевого самоврядування, заінтересованих підприємств, установ і організацій, а також громадян з метою регулювання земельних відносин, раціонального використання та охорони земель, визначення розміру плати за землю і цінності земель у складі природних ресурсів, контролю за використанням і охороною земель, економічного та екологічного обґрунтування бізнес-планів та проектів землеустрою.
Порядок користування відомостями Державного земельного кадастру регламентований статтею 38 Закону України "Про Державний земельний кадастр"     (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), згідно якої відомості Державного земельного кадастру надаються державними кадастровими реєстраторами у формі:
- витягів з Державного земельного кадастру про об`єкт Державного земельного кадастру;
- довідок, що містять узагальнену інформацію про землі (території), за формою, встановленою Порядком ведення Державного земельного кадастру;
- викопіювань з картографічної основи Державного земельного кадастру, кадастрової карти (плану);
- копій документів, що створюються під час ведення Державного земельного кадастру.
Користування відомостями Державного земельного кадастру може також здійснюватися у формі надання доступу до нього в режимі читання.
Доступ до Державного земельного кадастру надається банкам, центральному органу виконавчої влади, який здійснює державний контроль за використанням та охороною земель, та особам, які в установленому законом порядку включені до Державного реєстру сертифікованих інженерів-землевпорядників та Державного реєстру сертифікованих інженерів-геодезистів.
Витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку містить усі відомості про земельну ділянку, внесені до Поземельної книги.
Для здійснення повноважень, визначених законом, органи державної влади та органи місцевого самоврядування користуються відомостями і документами Державного земельного кадастру щодо земель та земельних ділянок, розташованих на відповідній території, на безоплатній основі.
На отримання відомостей Державного земельного кадастру про земельну ділянку мають право, зокрема, органи державної влади та органи місцевого самоврядування для реалізації своїх повноважень, визначених законом.
Витяг з Державного земельного кадастру підписується Державним кадастровим реєстратором та посвідчується його печаткою.
Відповідно до частини 1 статті 20 Закону України "Про Державний земельний кадастр", відомості Державного земельного кадастру є офіційними.
Згідно підпунктом 14 пункту 24 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року №1051, нормативна грошова оцінка це значення нормативної грошової оцінки земельної ділянки, яке розраховується за допомогою програмного забезпечення Державного земельного кадастру на підставі відомостей про земельну ділянку, зазначених у пункті 24, та відомостей про нормативну грошову оцінку земель у межах території адміністративно-територіальної одиниці згідно з підпунктом 8 пункту 22 цього Порядку.
Разом з тим, суд апеляційної інстанції зазначає, що під час розгляду даної справи в порядку виконання обов`язку, визначеного частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідачем не доведено виконання пункту 286.1 Податкового кодексу України в частині надання документального підтверджених відомостей із Державного земельного кадастру відносно земельної ділянки (витягу з технічної документації) стосовно якої нараховано земельний податок та які (дані ДЗК) є підставою для нарахування податку.
Зі змісту розрахунку податкового зобов`язання по сплаті земельного податку на 2016 рік вбачається, що сума податкового зобов`язання за земельну ділянку, розташовану за адресою: м. Київ, вул. Бальзака, 60, розраховувалась виходячи з таких показників: пропорційна частка земельної ділянки - площа земельної ділянки - 0,00992 га; економіко-планувальна зона (рішення Київської міської ради від 03 липня 2014 року «Про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земель м. Києва») - 587; базова вартість 1 кв. м землі - 892,4 грн/кв. м; коефіцієнт на функціональне використання землі - 2,5; локальний коефіцієнт на місцезнаходження земельної ділянки в межах економіко-планувальної зони - 1,07; коефіцієнт індексації грошової оцінки (постанова Кабінету Міністрів України від 12.05.2000 р. №783, лист Держ.Агенства ЗРУ від 14.01.2015 р. №6-28-0.22-215/2-15 та ст. 289 Кодексу) - 1,249; коефіцієнт індексації грошової оцінки (постанова Кабінету Міністрів України від 12.05.2000 р. №783, лист Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 11.01.2016 р. №6-28-0.22-201/2-16 та ст. 289 Кодексу) - 1,433; ставка податку (з урахуванням пункту 5.6 Положення «Про плату за землю в місті Києві», затвердженого рішенням Київської міської ради від 23.06.2011 року №242/5629 (в редакції рішення КМР від 28.01.2015 №58/923 зі змінами та доповненнями) - 3%.
Так, у розрахунку податкового зобов`язання по сплаті земельного податку на 2016 рік, листі Головного управління ДФС у м. Києві від 03 серпня 2016 року №3024/8/26-52-13-05-28, у відзиві на позовну заяву та апеляційній скарзі відповідач, вказуючи про розмір ставки спірного податку саме у розмірі 3%, посилається на пункт 5.6 Положення «Про плату за землю в місті Києві», затвердженого рішенням Київської міської ради від 23.06.2011 року №242/5629 (в редакції рішення КМР від 28.01.2015 №58/923 зі змінами та доповненнями).
Однак, колегія суддів наголошує, що пункт 5.6. Додатку 3 до рішення Київської міської ради від 23.06.2011 року № 242/5629 визнаний незаконним та таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 27.04.2017 у справі № 826/10434/16, що залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 27.06.2017. Верховний Суд постановою від 08.04.2021 касаційну скаргу Київської міської ради, до якої приєднався Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) залишив без задоволення. Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 27 квітня 2017 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 27 червня 2017 року залишив без змін.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, під час розгляду адміністративної справи без поважних причин не надано суду обґрунтованого розрахунку спірної суми земельного податку, а тому, не доведено правомірність нарахування позивачу грошового зобов`язання за платежем земельний податок з фізичних осіб у розмірі 12  715,25 грн.
Крім того, оскільки відповідачем не надані документального підтверджені відомості із Державного земельного кадастру відносно земельної ділянки (витягу з технічної документації) стосовно якої нараховано земельний податок та які (дані ДЗК) є підставою для нарахування податку, неможливо встановити, хто є власником такої земельної ділянки, на якій розташовано нежитлова будівля з належними на праві власності позивачу нежитловими приміщеннями.
Таким чином, беручи до уваги викладені обставини, в контексті зазначених норм діючого законодавства на момент прийняття відповідачем спірного податкового повідомлення-рішення, колегія суддів приходить висновку, що податковим органом не доведено обґрунтованості розрахунку суми земельного податку з фізичних осіб за податковий період 2016 року, визначеного оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням.
Згідно частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У даному випадку відповідачем не доведено законності прийняття спірного податкового повідомлення-рішення.
Отже, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню повністю.
Отже, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції та не спростовують висновків суду першої інстанції, а, відтак, не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції.
Згідно статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до п. 1 частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Приписи статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів
П О С Т А Н О В И В
Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у місті Києві - залишити без задоволення.
Рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 30 червня 2025 року у справі №826/14466/16 - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя-доповідач                                                                                                                                 О.М. Кузьмишина

Судді                                                                                                                                                    Т.Р.Вівдиченко

           Є.І.Мєзєнцев