Номер провадження: 22-ц/813/4636/25 
Справа № 947/27297/24
Головуючий у першій інстанції Луняченко В. О.
Доповідач Погорєлова С. О.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16.09.2025 року                                                                 м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: Погорєлової С.О. 
суддів: Сєвєрової Є.С., Таварткіладзе О.М.
                        за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «Сенс Банк» у справі за позовом Акціонерного товариства «Сенс-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором в порядку ст. 625 ЦК України, на рішення Київського районного суду м. Одеси, постановлене під головуванням судді Луняченко В.О. 12 лютого 2025 року у м. Одеса, -

встановила:

У вересні 2024 року АТ «Сенс Банк» звернулось до суду першої інстанції із позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором, розраховану на підставі ст. 625 ч. 2 ЦК України за невиконання грошового зобов`язання, встановленого рішенням суду, у розмірі 680498,39 грн.
Позовні вимоги обгрунтовані тим, що заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 30.11.2015 року були задоволені позовні вимоги ПАТ «Альфа-Банк» (новою назвою якого є АТ «Сенс-Банк»), та стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №13-65-06/274 від 09.08.2007 року у розмірі 296056,55 грн., яке не було виконане боржником, внаслідок чого у кредитора виникло право на стягнення компенсаційних витрат за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 12.02.2025 року у задоволенні позову АТ «Сенс Банк» було відмовлено
В апеляційній скарзі представник АТ «Сенс Банк», посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 30.11.2015 року, яким були задоволені позовні вимоги ПАТ «Альфа-Банк», було пред`явлено позивачем до примусового виконання, однак, вказане судове рішення не було виконане боржником, у зв`язку із чим кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.
Крім того, оскільки заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 30.11.2015 року заборгованість за кредитним договором була стягнута з відповідача достроково, то, на думку апелянта, у кредитора виникло право нараховувати відсотки за неправомірне користування кредитом в іншому (збільшеному) розмірі, адже після винесення рішення суду про стягнення такої заборгованості достроково, вся заборгованість за кредитним договором вважається простроченою, оскільки такими діями кредитор змінив строк кредитування.
Постанова Верховного Суду від 22.01.2025 року у справі №602/140/23, на яку суд першої інстанції посилається у оскаржуваному судовому рішенні, не може бути застосована у спірних правовідносинах, оскільки у справі №602/140/23 відсутнє судове рішення про стягнення заборгованості і, відповідно, заборгованість є задавненою, а у даному випадку заборгованість за кредитом стягнута на підставі судового рішення, яке набрало законної сили.
Сторони про розгляд справи на 16.09.2025 року були сповіщені належним чином, у судове засідання не з`явились. 
Колегія суддів зазначає, що згідно зі ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
На підставі викладеного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника АТ «Сенс Банк» підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.
Згідно п.п. 1-3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення судом норм процесуального права; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.
Як вбачається з матеріалів справи, 09.08.2007 року між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ОСОБА_1 було укладено договір №13-65-06/274, згідно якого відповідачка отримала кредитні кошти в розмірі 40000 доларів США, з кінцевим терміном повернення кредиту не пізніше 08.08.2019 року.
17.12.2012 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», відповідно до чинного законодавства України був укладений Договір відступлення права вимоги, за умовами якого відбулося відступлення права вимоги до кредитних договорів укладених між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та фізичними особами. Згідно договору відбулося відступлення права вимоги за кредитним договором №13-65-06/274 від 09.08.2007 року, що було укладено між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та відповідачкою ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа-Банк».
Згідно розрахунку банку, станом на 12.01.2015 року ОСОБА_1 мала заборгованість за кредитом у розмірі 296056,55 грн., яка складалася з наступного: заборгованість по кредиту - 285258,88 грн.; заборгованість по відсотках - 5947,69 грн.; пеня - 4849,98 грн.
Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 30.11.2015 року у справі №520/1969/15 були задоволені позовні вимоги ПАТ «Альфа-Банк», та з ОСОБА_1 на користь Банку була стягнута заборгованість за кредитним договором №13-65-06/274 від 09.08.2007 року у розмірі 296056,55 грн., з яких: заборгованість по кредиту – 285258,88 грн.; заборгованість по відсотках - 5947,69 грн.; пеня – 4849,98 грн.
Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 29.07.2016 року була визнана неподаною та повернута апеляційна скарга ОСОБА_1 на заочне рішення суду від 30.11.2015 року.
Заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 30.11.2015 року у справі №520/1969/15 набрало законної сили 29.07.2016 року.
Крім того, постановою Одеського апеляційного суду від 14.09.2023 року у справі №947/36722/20, яка набрала законної сили, було скасовано рішення Київського районного суду м. Одеси від 03.06.2021 року та ухвалено нове судове рішення, яким позов представника ОСОБА_1 до АТ «Альфа-Банк», державного реєстратора КП «Агенція Державної реєстрації» Кушнерової Р.В. про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора, припинення права власності, було задоволено. 
Визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора Кушнерової Р.В. КП «Агенція Державної реєстрації» про державну реєстрацію права власності за АТ «Альфа-Банк» на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 34,3 кв.м. Припинено право власності АТ «Альфа-Банк» на об`єкт нерухомого майна - квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 34,3 кв.м.
За змістом постанови від 14.09.2023 року вбачається, що судом апеляційної інстанції було встановлено, що з метою забезпечення виконання зобов`язань позичальником за кредитним договором №13-65-06/274 від 09.08.2007 року, між банком і ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір, за умовами якого ОСОБА_1 передала в іпотеку АКІБ «УкрСиббанк» квартиру АДРЕСА_2 .
Крім того, ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 20.05.2024 року у справі №947/36566/20 були залишені без розгляду позовні вимоги АТ «Альфа-Банк» про визнання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 такими, що втратили право користування квартирою, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
12.08.2022 року позачерговими загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» було прийнято рішення про зміну найменування банку з АТ «Альфа-Банк» на АТ «Сенс-Банк».
Колегія суддів зазначає, що на примусовому виконанні Київського ВДВС у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) знаходиться виконавчий лист, виданий 22.09.2016 року на виконання рішення Київського районного суду м. Одеси від 30.11.2015 року у справі №520/1969/15.
Згідно розрахунку вимог банку, за період з 30.11.2015 року по 23.02.2022 року відповідачці нарахована заборгованість за ставкою 24,00% на кредитну заборгованість по тілу кредиту в сумі 432530,62 грн.; згідно ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України за період з 30.11.2015 року по 23.02.2022 року нарахована заборгованість по 3% річних по відсотках та пені у сумі 2019,90 грн., заборгованість за інфляційними витратами за кредитну заборгованість по тілу кредит 236977,74 грн., заборгованість за інфляційними витратами на кредитну заборгованість по відсотках та пені у сумі 8970,12 грн.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів виходить з наступного.
Договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків (постанова Верховного Суду від 22.02.2023 року в справі № 465/5980/17 (провадження № 61-1178св20).
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).
У ст. 629 ЦК України закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання, його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Невиконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду) (постанова Верховного Суду від 23.01.2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18)).
Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України.
Пред`явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором обумовлює зміну строку виконання зобов`язання та початок перебігу позовної давності.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12-ц (провадження №14-10цс18) відступлено від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02.12.2015 року у справі № 6-249цс15, та зроблено висновок, що: «за змістом ст. 526, ч. 1 ст. 530, ст. 610 та ч. 1 ст. 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) зроблено висновок, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19) вказано, що «у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. У постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані ч. 1 ст. 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за ч. 1 ст. 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення ст. 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені ст. 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за ч. 2 ст. 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма ч. 1 ст. 1048 ЦК України і охоронна норма ч. 2 ст. 25 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та ч. 1 ст. 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання».
Як вже вказувалось вище, Банком було пред`явлено позовні вимоги про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором, та заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 30.11.2015 року у справі №520/1969/15 вимоги ПАТ «Альфа-Банк» були задоволені судом. 
З урахуванням викладеного, колегія суддів доходить висновку, що станом на момент звернення до суду у 2015 році ПАТ «Альфа-Банк» із позовом у справі №520/1969/15 вважалось, що настав строк виконання кредитного договору в повному обсязі, а тому право банку на нарахування процентів, неустойки та комісійної винагороди припинилося.
Відтак, позовні вимоги про стягнення з відповідачки суми заборгованості за ставкою 24% на кредитну заборгованість по тілу кредиту в сумі 432530,62 грн., нараховані у період з 30.11.2015 року по 23.02.2022 року, є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.
Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
До того ж, у силу вимог ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Вимагати сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції, а також трьох процентів річних є правом кредитора, яким останній наділений у силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.
Такий висновок наведено у постанові Верховного Суду від 05.07.2019 року у справі № 905/600/18.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07.04.2020 року у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19)звернула увагу на те, що інфляційні та річні проценти нараховуються на суму простроченого основного зобов`язання. Тому зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю. Відповідно й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимогою.
Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24.04.2024 року у справі № 657/1024/16-ц (провадження № 14-5цс23) зауважила, що оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.06.2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18) вказала, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.
Як зазначалося раніше, у вересні 2024 року АТ «Сенс Банк» звернулось до суду першої інстанції із позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором, розраховану на підставі ст. 625 ч. 2 ЦК України, у період з 30.11.2015 року по 23.02.2022 року.
Статтею 256 ЦК України унормовано, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
За приписами ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 1 та 5 ст. 261 ЦК України).
Аналіз змісту ст. ст. 256, 257 та 261 ЦК України в їх сукупності і взаємозв`язку дозволяє зробити висновок, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки.
Як вказала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.11.2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19), невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.
Таким чином, з огляду на вищенаведені правові висновки право позивача на звернення до суду з позовом про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних мало б обмежуватися останніми трьома роками, які передували поданню такого позову.
Однак, ОСОБА_1 заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності до судів першої та апеляційної інстанції подано не було, а суд позбавлений передбаченого законом права самостійно застосувати наслідки пропуску строку, якщо сторона не подала відповідну заяву.
Таким чином, враховуючи, що станом на день розгляду даної справи існує судове рішення, яке набрало законної сили, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованості за кредитним договором №13-65-06/274 від 09.08.2007 року у розмірі 296056,55 грн., і матеріали справи не містять доказів виконання вказаного судового рішення боржником, то колегія суддів доходить висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог Банку про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних, нарахованих на суму заборгованості, встановлену заочним рішенням у розмірі 296056,55 грн., за період з 30.11.2015 року по 23.02.2022 року.
Результати розрахунку
Сума боргу
Основна сума заборгованості за договором:	Сума боргу	
з 30/10/2015 до 23/02/2022	296 056,55 грн.	
Всього:	296 056,55 грн.	

Інфляційні витрати:
Останній період (30/10/2015 - 23/02/2022)	Індекс інфляції	
листопад 2015	102,00	
грудень 2015	100,70	
січень 2016	100,90	
лютий 2016	99,60	
березень 2016	101,00	
квітень 2016	103,50	
травень 2016	100,10	
червень 2016	99,80	
липень 2016	99,90	
серпень 2016	99,70	
вересень 2016	101,80	
жовтень 2016	102,80	
листопад 2016	101,80	
грудень 2016	100,90	
січень 2017	101,10	
лютий 2017	101,00	
березень 2017	101,80	
квітень 2017	100,90	
травень 2017	101,30	
червень 2017	101,60	
липень 2017	100,20	
серпень 2017	99,90	
вересень 2017	102,00	
жовтень 2017	101,20	
листопад 2017	100,90	
грудень 2017	101,00	
січень 2018	101,50	
лютий 2018	100,90	
березень 2018	101,10	
квітень 2018	100,80	
травень 2018	100,00	
червень 2018	100,00	
липень 2018	99,30	
серпень 2018	100,00	
вересень 2018	101,90	
жовтень 2018	101,70	
листопад 2018	101,40	
грудень 2018	100,80	
січень 2019	101,00	
лютий 2019	100,50	
березень 2019	100,90	
квітень 2019	101,00	
травень 2019	100,70	
червень 2019	99,50	
липень 2019	99,40	
серпень 2019	99,70	
вересень 2019	100,70	
жовтень 2019	100,70	
листопад 2019	100,10	
грудень 2019	99,80	
січень 2020	100,20	
лютий 2020	99,70	
березень 2020	100,80	
квітень 2020	100,80	
травень 2020	100,30	
червень 2020	100,20	
липень 2020	99,40	
серпень 2020	99,80	
вересень 2020	100,50	
жовтень 2020	101,00	
листопад 2020	101,30	
грудень 2020	100,90	
січень 2021	101,30	
лютий 2021	101,00	
березень 2021	101,70	
квітень 2021	100,70	
травень 2021	101,30	
червень 2021	100,20	
липень 2021	100,10	
серпень 2021	99,80	
вересень 2021	101,20	
жовтень 2021	100,90	
листопад 2021	100,80	
грудень 2021	100,60	
січень 2022	101,30	
лютий 2022	101,60	

Розрахунок здійснюється за формулою ІІС = ( ІІ1 : 100 ) x ( ІІ2 : 100 ) x ( ІІ3 : 100 ) x ( ІІZ : 100 )ІІ1 - індекс інфляції за перший місяць прострочення,ІІZ - індекс інфляції за останній місяць прострочення.
Останній період
IIc (102,00 : 100) x (100,70 : 100) x (100,90 : 100) x (99,60 : 100) x (101,00 : 100) x (103,50 : 100) x (100,10 : 100) x (99,80 : 100) x (99,90 : 100) x (99,70 : 100) x (101,80 : 100) x (102,80 : 100) x (101,80 : 100) x (100,90 : 100) x (101,10 : 100) x (101,00 : 100) x (101,80 : 100) x (100,90 : 100) x (101,30 : 100) x (101,60 : 100) x (100,20 : 100) x (99,90 : 100) x (102,00 : 100) x (101,20 : 100) x (100,90 : 100) x (101,00 : 100) x (101,50 : 100) x (100,90 : 100) x (101,10 : 100) x (100,80 : 100) x (100,00 : 100) x (100,00 : 100) x (99,30 : 100) x (100,00 : 100) x (101,90 : 100) x (101,70 : 100) x (101,40 : 100) x (100,80 : 100) x (101,00 : 100) x (100,50 : 100) x (100,90 : 100) x (101,00 : 100) x (100,70 : 100) x (99,50 : 100) x (99,40 : 100) x (99,70 : 100) x (100,70 : 100) x (100,70 : 100) x (100,10 : 100) x (99,80 : 100) x (100,20 : 100) x (99,70 : 100) x (100,80 : 100) x (100,80 : 100) x (100,30 : 100) x (100,20 : 100) x (99,40 : 100) x (99,80 : 100) x (100,50 : 100) x (101,00 : 100) x (101,30 : 100) x (100,90 : 100) x (101,30 : 100) x (101,00 : 100) x (101,70 : 100) x (100,70 : 100) x (101,30 : 100) x (100,20 : 100) x (100,10 : 100) x (99,80 : 100) x (101,20 : 100) x (100,90 : 100) x (100,80 : 100) x (100,60 : 100) x (101,30 : 100) x (101,60 : 100) = 1.78144073
Інфляційне збільшення:
296 056,55 x 1.78144073 - 296 056,55 = 231 350,65 грн.
3% річних
Розрахунок здійснюється за формулою: Сума санкції = С x 3 x Д : 365 : 100, де С - сума заборгованості, Д - кількість днів прострочення.
Період прострочення грошового зобов`язання:	Кількість днів у періоді	Сума	
з 30/10/2015 до 31/12/2015 296 056,55 x 3 % x 63 : 365 : 100	63	1 533,01 грн.	
з 01/01/2016 до 31/12/2016 296 056,55 x 3 % x 366 : 366 : 100	366	8 881,70 грн.	
з 01/01/2017 до 31/12/2019 296 056,55 x 3 % x 1095 : 365 : 100	1095	26 645,09 грн.	
з 01/01/2020 до 31/12/2020 296 056,55 x 3 % x 366 : 366 : 100	366	8 881,70 грн.	
з 01/01/2021 до 23/02/2022 296 056,55 x 3 % x 419 : 365 : 100	419	10 195,70 грн.	

Всього штрафних санкцій: 56 137,19 грн.
Загальна заборгованість:
Період прострочення грошового зобов`язання 2309 днів
З урахуванням викладеного, колегія суддів доходить висновку, що ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа-Банк» підлягає стягненню сума інфляційних втрат і трьох процентів річних у розмірі 287487,84 грн. (231350,65 (інфляційне збільшення) + 56137,19 (штрафні санкції) = 287487,84 грн.).
Необгрунтованими при цьому є посилання суду першої інстанції у оскаржуваному судовому рішенні на постанову Верховного Суду від 22.01.2025 року у справі №602/140/23, яка не може бути застосована у спірних правовідносинах, оскільки у справі №602/140/23 відсутнє судове рішення про стягнення заборгованості і, відповідно, заборгованість є задавненою, а у даному випадку заборгованість за кредитом стягнута на підставі судового рішення, яке набрало законної сили. 
Також колегія суддів не приймає до уваги доводи суду про відсутність відомостей щодо пред`явлення, у примусовому порядку, до виконання заочного рішення від 30.11.2015 року про стягнення заборгованості, оскільки по-перше, такі доводи спростовані наявними у матеріалах справи доказами пред`явлення виконавчого листа на примусове виконання, та по-друге, як вже вказувалось вище, чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання із наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України сум.
При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, не з`ясував обставини справи що, відповідно, призвело до неправильного її вирішення, у зв`язку із чим рішення Київського районного суду м. Одеси від 12.02.2025 року підлягає скасуванню із ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовної заяви АТ «Сенс Банк».
Щодо судових витрат.
Статтею 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі часткового задоволення позову, на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог.
У даному випадку, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню на суму 287487,84 грн. що становить 42,2% від ціни позову в сумі 680498,39 грн. (287487,84х100/680498,39=42,2%).
У зв`язку із викладеним, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений Банком за подачу позову та апеляційної скарги судовий збір, пропорційно розміру задоволених вимог, в загальній сумі 8615,12 грн. (8165,99+12248,99)х 42,2%=8615,12).
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів, 
постановила:

Апеляційну скаргу представника АТ «Сенс Банк» - задовольнити частково.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 12 лютого 2025 року - скасувати.
Постановити нове судове рішення.
Позовну заяву Акціонерного товариства «Сенс-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором в порядку ст. 625 ЦК України - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства «Сенс-Банк» (код ЄДРПОУ 23494714) заборгованість за кредитним договором №13-65-06/274 від 09.08.2007 року, розраховану на підставі ст. 625 ч. 2 ЦК України, в сумі 287487,84 гривень.
В іншій частині позову – відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства «Сенс-Банк» (код ЄДРПОУ 23494714) судовий збір в сумі 8615,12 гривень.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений 16 жовтня 2025 року.

Головуючий                                                        С.О. Погорєлова

Судді                                                        Є.С. Сєвєрова

                                                       О.М. Таварткіладзе