ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2025 року 
м. Київ

cправа №  916/5677/23 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Булгакової І.В. (головуючої), Власов Ю.Л. і  Колос І.Б.,
за участю секретаря судового засідання Ксензової Г.Є.,

представників учасників справи:
позивача - товариства з обмеженою відповідальністю "Канів-Сгем" - Татаринов   О.С., адвокат (ордер СА №1092044 від 19.08.2025),
відповідача - Південного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України -Фінєєв Д.С. (у порядку самопредставництва),
третьої особи - товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпро-Спецгідроенергомонтаж" - не з`явився,

розглянув у відкритому судовому засіданні
касаційну скаргу Південного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України (далі- територіальне відділення АМК)
на рішення Господарського суду Одеської області від 01.04.2025 (суддя Гута С.Ф.) та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 19.06.2025 (головуючий - суддя Богатир К.В., судді: Таран С.В. і Поліщук Л.В.)
у справі № 916/5677/23
за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Канів-Сгем" (далі - ТОВ "Канів-Сгем") 
до територіального відділення АМК
про визнання недійсним рішення,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача, - товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпро-Спецгідроенергомонтаж" (далі - ТОВ "Дніпро-Спецгідроенергомонтаж").

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 29.08.2025, у зв`язку з відпусткою судді Бенедисюка І.М., визначено колегію суддів у складі   Булгакова І.В. (головуючий), Власов Ю.Л. і Колос І.Б.
Короткий зміст позовних вимог
ТОВ "Канів-Сгем" звернулося з позовом до територіального відділення АМК про визнання недійсним і скасування пунктів 1, 2, 4, 5, 7, 8 резолютивної частини рішення адміністративної колегії територіального відділення АМК від 24.10.2023 №65/68-р/к у справі №1-26.206/68-2017 "Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу" у частині, що стосується позивача (далі - Рішення АМК). 
Позовні вимоги обґрунтовані недоведеністю відповідачем наявності обставин, які в силу приписів законодавства про захист економічної конкуренції є обов`язковими для кваліфікації поведінки позивача як антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів, та, як наслідок, застосування до останнього заходів відповідальності у вигляді накладення штрафу.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Верховного Суду від 03.12.2024 рішення Господарського суду Одеської області від 09.05.2024 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 25.09.2024 скасовано, а справу передано на новий розгляд до Господарського суду Одеської області. 
Після нового розгляду рішенням Господарського суду Одеської області від 01.04.2025, залишеним без змін постановою  Південно-західного апеляційного господарського суду від 19.06.2025 позов задоволено.
Судові рішення мотивовані тим, що ТОВ "Канів-Сгем" притягнуто до відповідальності поза межами строків давності, встановлених у частині першій статті 42 Закону України "Про захист економічної конкуренції" (далі - Закон №2210), за відсутності поважних та об`єктивних причин для пропуску такого строку, відтак наявні правові підстави для задоволення заявлених позовних вимог.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі територіальне відділення АМК просить рішення Господарського суду Одеської області від 01.04.2025 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 19.06.2025 скасувати, та відмовити у задоволенні позову.
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Обґрунтовуючи підстави для відкриття касаційного провадження, передбачені пунктами 1, 2, 3  частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), скаржник зазначає про:
- неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, зокрема, статті  42 Закону та статті 6 Конституції України без урахування висновків Верховного Суду щодо застосування вказаних норм у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 28.01.2020 у справі № 910/6507/19, від 14.03.2023 у справі № 910/4518/22, та неврахування висновків щодо необхідності встановлення та оцінки саме у цій справі об`єктивних та поважних причин з якими пов`язано тривалість розгляду справи викладених у постановах Верховного Суду від 14.05.2024 у справі №910/19008/21, від 27.02.2025 у справі №916/4909/23.
- необхідність відступлення від висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 14.05.2024 у справі №910/19008/21, від 27.02.2025 у справі №916/4909/23, щодо граничності строків розгляду справ про порушення антимонопольного законодавства;
- неправильне застосування судом апеляційної інстанції статті 59 Закону, яка визначає підстави визнання недійсним або скасування рішення у разі порушення органом АМК норм процесуального права, за відсутності висновків Верховного Суду щодо застосування вказаної норми у подібних правовідносинах;
- не застосування частини сьомої статті 40 Господарського кодексу України, яка визначає інший порядок захисту порушених прав особи, крім визнання недійсним або скасування рішення органу АМК, за відсутності висновків Верховного Суду щодо застосування вказаної норми у подібних правовідносинах.
Доводи інших учасників справи
ТОВ "Канів-Сгем" подано відзив на касаційну скаргу в якому просить відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити в силі рішення Господарського суду Одеської області від 01.04.2025 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 19.06.2025. 
СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
Судами попередніх інстанції у розгляді справи з`ясовано й зазначено, зокрема, таке.
Розпорядженням адміністративної колегії Миколаївського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 28.11.2017  № 68-р розпочато розгляд справи № 1-26.206/68-2017 за ознаками вчинення ТОВ "Канів-Сгем" та Публічним акціонерним товариством "Дніпро-Спецгідроенергомонтаж" (правопопередник) порушень законодавства про захист економічної конкуренції, передбачених пунктом 1 статті 50, пунктом 4 частини другої статті 6 Закону України "Про захист економічної конкуренції", у вигляді вчинення антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів, проведених відокремленим підрозділом "Южно-Українська атомна електрична станція" Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" відповідно до ідентифікаторів закупівель UA-2017-06-07-000254-с, UA-2017-07-24-000998-b та UA-2017-08-04-000081-a.
Рішенням Південного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України "Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу" від 24.10.2023 № 65/68-р/к у справі № 1-26.206/68-2017:
- визнано, що ТОВ "Канів-Сгем" та ТОВ "Дніпро-Спецгідроенергомонтаж" вчинили порушення, передбачене пунктом 1 статті 50 та пунктом 4 частини другої статті 6 Закону України "Про захист економічної конкуренції", у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів, проведених відокремленим підрозділом "Южно-Українська атомна електрична станція" державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" на закупівлю послуги ДК 021:2015:50710000-5 Послуги з ремонту і технічного обслуговування електричного і механічного устаткування будівель (оголошення про проведення відкритих торгів опубліковано на вебпорталі Уповноваженого органу з питань закупівель httрs://ргоzоrrо.gоv.uа відповідно до ідентифікатора закупівлі UA-2017-06-07-000254-c) (пункт 1);
- за порушення, вказане в пункті 1 резолютивної частини цього рішення, вирішено накласти на ТОВ "Канів-Сгем" штраф у розмірі 68000,00 гривень (пункт 2);
- визнано, що ТОВ "Канів-Сгем" та ТОВ "Дніпро-Спецгідроенергомонтаж" вчинили порушення, передбачене пунктом 1 статті 50 та пунктом 4 частини другої статті 6 Закону України "Про захист економічної конкуренції", у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів, проведених відокремленим підрозділом "Южно-Українська атомна електрична станція" державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" на закупівлю послуги ДК 021:2015: 50710000-5 Послуги з ремонту і технічного обслуговування електричного і механічного устаткування будівель (оголошення про проведення відкритих торгів опубліковано на вебпорталі Уповноваженого органу з питань закупівель httрs://рюzоrго.gоv.uа відповідно до ідентифікатору закупівлі UA- 2017-07-24-000998-b) (пункт 4);
- за порушення, вказане в пункті 4 резолютивної частини цього рішення, вирішено накласти на ТОВ "Канів-Сгем" штраф у розмірі 68000,00 гривень (пункт 5);
- визнано, що ТОВ "Канів-Сгем" та ТОВ "Дніпро-Спецгідроенергомонтаж" вчинили порушення, передбачене пунктом 1 статті 50 та пунктом 4 частини другої статті 6 Закону України "Про захист економічної конкуренції", у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів, проведених відокремленим підрозділом "Южно-Українська атомна електрична станція" державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" на закупівлю послуги ДК 021:2015:50710000-5 Послуги з ремонту і технічного обслуговування електричного і механічного устаткування будівель (оголошення про проведення відкритих торгів опубліковано на вебпорталі Уповноваженого органу з питань закупівель https://prozorro.gov.ua відповідно до ідентифікатору закупівлі UA-2017-08-04-000081-а) (пункт7);
- за порушення, вказане в пункті 7 резолютивної частини цього рішення, вирішено накласти на ТОВ "Канів-Сгем" штраф у розмірі 68000,00 гривень (пункт 8).
Предметом дослідження територіального відділення Антимонопольного комітету України у справі №1-26.206/68-2017 були проведені відокремленим підрозділом "Южно-Українська атомна електрична станція" Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" торги, а саме:
- на закупівлю послуг - ДК 021:2015: 50710000-5 - "Послуги з ремонту і технічного обслуговування електричного і механічного устаткування будівель" (оголошення про проведення відкритих торгів опубліковано на веб порталі уповноваженого органу з питань закупівель, ідентифікатор закупівлі UA-2017-06-07-000254-с) з очікуваною вартістю предмета закупівлі у сумі 1489998,80 грн, дата проведення електронного аукціону 23.06.2017 (далі "торги 1");
- на закупівлю послуг - ДК 021:2015: 50710000-5 - "Послуги з ремонту і технічного обслуговування електричного і механічного устаткування будівель" (оголошення про проведення відкритих торгів опубліковано на веб порталі уповноваженого органу з питань закупівель, ідентифікатор закупівлі UA-2017-24-000998-b) з очікуваною вартістю предмета закупівлі у сумі 1240792,69 грн, дата проведення електронного аукціону 10.08.2017 (далі "торги 2");
- на закупівлю послуг - ДК 021:2015: 50710000-5 - "Послуги з ремонту і технічного обслуговування електричного і механічного устаткування будівель" (оголошення про проведення відкритих торгів опубліковано на веб порталі уповноваженого органу з питань закупівель, ідентифікатор закупівлі UA-2017-08-04-000081-a) з очікуваною вартістю предмета закупівлі у сумі 1384023,34 грн, дата проведення електронного аукціону 21.08.2017 (далі "торги 3").
У пункті 15 рішення Відділення АМК "Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу" від 24.10.2023 № 65/68-р/к у справі № 1-26.206/68-2017 вказано, що за результатами аналізу матеріалів, розміщених в електронній системі закупівель "Prozorro" щодо торгів, та отриманої під час розгляду справи інформації виявлені факти, які свідчать про те, що ТОВ "Канів-СГЕМ" та Публічне акціонерне товариство "Дніпро-СПЕЦГІДРОЕНЕРГОМОНТАЖ" узгоджували свою поведінку під час підготовки тендерних пропозицій та участі у торгах.
Відділенням АМК встановлено пов`язаність вказаних учасників торгів через трудові, господарські, в тому числі орендні, та фінансові відносини, а саме:
- Публічне акціонерне товариство "Дніпро-Спецгідроенергомонтаж" є одним з чотирьох засновників (учасників) ТОВ "Канів-Сгем" (розмір частки 25%), що підтверджується протоколом загальних зборів учасників ТОВ "Канів-Сгем" №1/2014 від 16.04.2014;
- інші засновники (учасники) Товариства з обмеженою відповідальністю "Канів-Сгем" фізичні особи ОСОБА_1 (розмір частки 88,34%) та ОСОБА_2 розмір частки 0,98%), які до цього ж є відповідно керівником (директором, єдиним виконавчим органом) та головним бухгалтером цього товариства, в період проведення всіх трьох торгів перебували на посадах в Публічному акціонерному товаристві "Дніпро-Спецгідроенергомонтаж", зокрема, ОСОБА_1  в наглядовій раді (орган управління), ОСОБА_2 в ревізійній комісії (органі фінансового контролю) (протокол загальних зборів акціонерів Публічного акціонерного товариства "Дніпро-Спецгідроенергомонтаж" №22 від 23.04.2014, при цьому головуючим загальних зборів Публічного акціонерного товариства "Дніпро-Спецгідроенергомонтаж" визначено ОСОБА_1 );
- обміном кваліфікованих робітників між ТОВ "Канів-Сгем" та Публічним акціонерним товариством "Дніпро-Спецгідроенергомонтаж", що свідчить про їх тісну співпрацю, взаємодію та спілкування (у 2016-2017 роках 5 фізичних осіб почергово мали трудові відносини, в тому числі за цивільно-правовими договорами, з кожним з них, і це не зважаючи на різне територіальне розташування цих суб`єктів господарювання (м. Київ та м. Канів Черкаської області);
- придбання (отримання) товарів (послуг) в одних самозайнятих осіб;
- сталими господарськими відносинами: зокрема, за 2017 рік (рік проведення торгів) між ТОВ "Канів-Сгем" та Публічним акціонерним товариством "Дніпро-Спецгідроенергомонтаж" проведена 61 господарська операція, за результатами чого ТОВ "Канів-Сгем" отримало 21   845   033,19 грн, а Публічне акціонерне товариство "Дніпро-Спецгідроенергомонтаж" 2   157   670,45 грн, аналогічно активні господарські відносини мали місце і у 2016 році (службовий лист ГУ ДПС у м. Києві та витяг із додатку до нього про господарські відносини);
- пов`язаність орендними відносинами як у 2016 році, так і у 2017 році (рік проведення торгів): Публічне акціонерне товариство "Дніпро-Спецгідроенергомонтаж" надавало в оренду ТОВ "Канів-Сгем" окреме індивідуально визначене нерухоме майно адміністративно-виробничий майновий комплекс, розміщений за адресою: Черкаська обл., м. Канів, вул. Леніна, 1823, що підтверджується відповідними договорами оренди №КК-1 від 01.01.2016 та №КК-1/2017 від 01.01.2017;
- пов`язаність відносинами фінансового характеру (надання фінансової допомоги Публічним акціонерним товариством "Дніпро-Спецгідроенергомонтаж" на користь ТОВ "Канів-Сгем");
- спільні завчасні дії під час участі в аукціоні торгів 1. (зокрема, ТОВ "Канів-Сгем" та Публічне акціонерне товариство "Дніпро-Спецгідроенергомонтаж" спільно зайшли в аукціон торгів 1 завчасно з різницею у 13 хв, що свідчить про їх скоординовану поведінку під час участі у цих торгах);
- спільні властивості електронних файлів документів, поданих на торги 1: файли ТОВ "Канів-Сгем" та Публічного акціонерного товариства "Дніпро-Спецгідроенергомонтаж" мають спільних автора змін ("Admin"), дати створення (14.06.2017) та змін (14.06.2017); послідовне створення та змінення файлів в один і той же день 14.06.2017, не обумовлюється ні датою оголошення проведення торгів 1 (07.06.2017), ні кінцевим строком подання тендерних пропозицій (22.06.2017).
У пунктах 93, 94 Рішення АМК зазначено, що доказами, зібраними у справі, та дослідженням усієї сукупності факторів, що об`єктивно могли вплинути на поведінку учасників торгів, доводиться висновок про те, що їх дії були узгодженою поведінкою, яка стосувалася спотворення результатів торгів. Отже, сукупність наведених у справі обставин свідчить про вчинення ТОВ "Канів-Сгем" та ТОВ "Дніпро-Спецгідроенергомонтаж" порушень законодавства про захист економічної конкуренції, передбачених пунктом 1 статті 50 Закону України "Про захист економічної конкуренції", що кваліфікуються за пунктом 4 частини другої статті 6 цього ж Закону, у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів під час участі у процедурах публічних закупівель, проведених відокремленим підрозділом "Южно-Українська атомна електрична станція" Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" відповідно до ідентифікаторів закупівель UA-2017-06-07-000254-с, UA-2017-07-24-000998-b та UA-2017-08-04-000081-a.
Відтак оскаржуване рішення мотивоване тим, що за результатами розгляду справи №1-26.206/68-2017 встановлено, що ТОВ "Канів-Сгем" та ТОВ "Дніпро-Спецгідроенергомонтаж" під час підготовки та участі у торгах діяли не самостійно, узгодили свою поведінку з метою усунення змагання при підготовці та участі у зазначених торгах.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Джерела права. Оцінка аргументів учасників справи і висновків попередніх судових інстанцій
Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у частини третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
Верховний Суд звертає увагу на те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.
Касаційне провадження у справі відкрито, зокрема, на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, за змістом якого підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначаються підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено самим скаржником), покладається на скаржника.
Отже, відповідно до положень пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.
Верховний Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 21.03.2024 у справі №191/4364/21, ухвалах Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2024 у справі №902/1076/24, від 09.08.2024 у справі №127/22428/21, постанов Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11.11.2020 у справі №753/11009/19, від 27.07.2021 у справі №585/2836/16-ц, в яких означено, що висновок (правова позиція) - це виклад тлумачення певної норми права (або ряду норм), здійснене Верховним Судом (Верховним Судом України) під час розгляду конкретної справи, обов`язкове для суду та інших суб`єктів правозастосування під час розгляду та вирішення інших справ у разі існування близьких за змістом або аналогічних обставин спору.

При цьому наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є незастосування правових висновків, які мали бути застосовані у подібних правовідносинах у справі, в якій Верховний Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.
Що ж до визначення подібних правовідносин за пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, то в силу приписів статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" Верховний Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19, в якій визначено критерій подібності правовідносин:
- для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін "подібні правовідносини", зокрема пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями;
- з-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими;
- подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи [див. постанови від 27.03.2018 у справі №910/17999/16 (пункт 32); від 25.04.2018 у справі №925/3/17 (пункт 38); від 16.05.2018 у справі №910/24257/16 (пункт 40); від 05.06.2018 у справі №243/10982/15-ц (пункт 22); від 31.10.2018 у справі №372/1988/15-ц (пункт 24); від 05.12.2018 у справах №522/2202/15-ц (пункт 22) і №522/2110/15-ц (пункт 22); від 30.01.2019 у справі №706/1272/14-ц (пункт 22)]. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).
Причиною виникнення спору зі справи стало питання щодо наявності чи відсутності підстав для визнання Рішення АМК недійсним в частині, що стосується позивача. Як встановлено судами попередніх інстанцій, дії позивача кваліфіковано за пунктом 1 статті 50 та пунктом 4 частини другої статті 6 Закону.
У справі № 910/4518/22 позивача притягнуто до відповідальності за порушення передбачені частиною першою статті 13, пунктом 2 статті 50 Закону, у вигляді зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку послуг із відкриття та ведення карткових рахунків власників муніципальних карток "Картка киянина", що призвели до ущемлення інтересів споживачів, які були б неможливими за умов існування значної конкуренції на ринку. Верховний Суд залишаючи в силі рішення судів попередніх інстанцій встановив, що суди попередніх інстанцій, відмовляючи у задоволенні позову, діяли у відповідності до вимог приписів частини першої статті 60 Закону.
Судом встановлено, що посилання скаржника на неврахування судом апеляційної інстанції наведених висновків Верховного Суду, які містяться у постанові Верховного Суду у справі № 910/4518/22 - не можуть бути взяті до уваги, оскільки правовідносини у справі, що розглядається, і в зазначеній скаржником справі істотно відмінні за предметом позову, підставами позову і фактично-доказовою базою - встановленими судами обставинами справи і зібраними та дослідженими в них доказами, у залежності від яких (обставин і доказів) й прийнято судове рішення.
У справі № 910/6507/19 предметом розгляду було визнання частково недійсним рішення АМК в частині визнання вчинення позивачем порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченого пунктом 1 статті 50 та пунктом 4 частини другої статті 6 Закону.
Зокрема, скаржник зазначає, що судами попередніх інстанцій не враховано висновок про те, що кожна зі справ за участю органів АМК є індивідуальною, з притаманною лише даній справі специфікою та особливостями.
Предметом розгляду вказаних справ № 910/19008/21, №916/4909/23, було визнання частково недійсним рішення АМК в частині визнання вчинення позивачем порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченого у пункті 1 статті 50 та пункті 4 частини другої статті 6 Закону, у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів.
Скаржник посилається, що судами не враховані висновки викладені у цих справах та у постанові від 03.12.2024 у справі №916/5677/23 в частині щодо необхідності встановлення та оцінки саме у цій справі об`єктивних та поважних причин з якими пов`язано тривалість розгляду справи понад 6 років, з`ясування питання, чи вплинуло розслідування у такий строк та прийняття рішення Відділенням АМК протягом 6 років з початку розслідування на права позивача, у тому числі майнові.
З огляду на викладене, справи № 910/6507/19, № 910/19008/21, №916/4909/23  є схожими в частині, що стосується предмета позову (визнання частково недійсним рішення АМК), за однаковим нормативно-правовим регулюванням кваліфікації та притягнення за правопорушення, а саме за пунктом 1 статті 50 та пунктом 4 частини другої статті 6 Закону, що у контексті змістовного критерію вказує на схожість спірних правовідносин.
Верховний Суд наголошує, що неврахуванням висновку Верховного Суду є саме неврахування висновку щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови.
Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.
Сама по собі різниця судових рішень не свідчить про безумовне підтвердження незастосування правового висновку.
Судами під час нового розгляду справи №916/5677/23 встановлено, що:
- розгляд справи №1-26.206/68-2017 за ознаками вчинення Товариством з обмеженою відповідальністю "Канів-Сгем" та ТОВ "Дніпро-Спецгідроенергомонтаж" порушень законодавства про захист економічної конкуренції, передбачених пунктом 1 статті 50, пунктом 4 частини другої статті 6 Закону України "Про захист економічної конкуренції", було розпочато 28.11.2017 згідно з розпорядженням адміністративної колегії Миколаївського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України №68-р;
- рішення Південного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України "Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу" у справі №1-26.206/68-2017 прийнято 24.10.2023;
- розгляд відділенням Антимонопольного комітету України антимонопольної справи №1-26.206/68-2017 тривав майже 6 років;
- проведення розслідування у такий тривалий строк (майже шість років) за трьома процедурами закупівель з двома учасниками, враховуючи строки притягнення до відповідальності, встановлені у статті 42 Закону України "Про захист економічної конкуренції", має бути обґрунтоване об`єктивними та поважними причинами, які пов`язані безпосередньо із розглядом справи Антимонопольним комітетом України, як-то складністю справи, поведінкою сторін (відповідачів антимонопольної справи), діями/бездіяльністю відповідних державних органів, у тому числі, Антимонопольного комітету України тощо;
- не зважаючи на те, що розгляд справи №1-26.206/68-2017 розпочато 28.11.2017, запити до державних органів та фінансових установ були надіслані органом Антимонопольного комітету України лише через 4 роки після цього, а саме: у листопаді місяці 2021 року. При цьому, в межах встановленого законодавством строку (30 днів) відповідними державними органами та фінансовими установами були надані відповіді на такі запити.
- матеріалами справи підтверджується, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Канів-Сгем" та ТОВ "Дніпро-Спецгідроенергомонтаж" як учасники торгів, належним чином виконували свої обов`язки щодо своєчасного надання відповідей на запити та вимоги відділення Антимонопольного комітету України, тобто зі своєї сторони вчиняли активні дії для своєчасного та оперативного розгляду антимонопольної справи, що не може свідчити про затягування розгляду останньої саме з їх вини;
- з огляду на сукупність наявних у матеріалах справи доказів, на яких ґрунтується оскаржуване позивачем рішення АМК, відповідна антимонопольна справа не є складною, а кваліфікація поведінки учасників торгів, з урахуванням наявної у відповідача документації, своєчасно наданої як учасниками торгів, так і державними органами/фінансовими установами, не потребувала істотних затрат часу, оскільки дозволяла оперативно та конкретно встановити наявність/відсутність ознак пов`язаності відповідачів антимонопольної справи, що зумовила недотримання конкретних засад проведення торгів;
- посилання відповідача на проведення реорганізації територіальних відділень Антимонопольного комітету України у червні місяці 2020 року, яка відбулася відповідно до розпорядження Антимонопольного комітету України №23-рп від 28.11.2019 (у редакції розпорядження Антимонопольного комітету України №5-рп від 07.05.2020), та на втрату матеріалів справи №1-26.206/68-2017 жодним чином не свідчать про наявність обґрунтованих підстав для надмірної тривалості розгляду антимонопольної справи, оскільки вказані труднощі в організації своєчасного виконання працівниками відповідача своїх професійних обов`язків та здійсненням контролю за наявністю матеріалів справ є виключно проблемою внутрішньої організації роботи такої юридичної особи, а тому зазначені Південним міжобласним територіальним відділенням Антимонопольного комітету України підстави не є тими обставинами, які перешкоджали прийняти рішення за результатами розгляду справи у найкоротший строк, адже вони є суб`єктивними (такими, що залежать виключно від організації роботи відповідача), тим більше, що останній, діючи добросовісно, розумно та обачливо, повинен був з достатнім поспіхом вчиняти дії щодо якнайшвидшого розгляду справи, принаймні, отримавши необхідні відомості від органів державної влади та фінансових установ у 2021 році;
- оскаржуване позивачем рішення Адміністративної колегії Південного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України прийнято лише 24.10.2023, у зв`язку з чим Товариство з обмеженою відповідальністю "Канів-СГЕМ" було притягнуто до відповідальності поза межами строків давності, встановлених у частині першій статті 42 Закону України "Про захист економічної конкуренції", за відсутності поважних та об`єктивних причин для пропуску такого строку;
- розгляд відділенням Антимонопольного комітету України антимонопольної справи № 1-26.206/68-2017 протягом майже 6 років став надмірним тягарем для позивача, беручи до уваги відсутність юридичної визначеності і остаточності щодо вирішення питання порушення/непорушення ним Закону України "Про захист економічної конкуренції", що було предметом розгляду антимонопольної справи;
- розгляд Антимонопольним комітетом України антимонопольної справи протягом тривалого часу також позбавив учасника такої справи належного захисту, з огляду на втрату можливості надавати докази, які можуть втратити достовірність і повноту з плином часу, що також безпідставно не враховано відповідачем.
Отже, суди першої та апеляційної інстанції під час нового розгляду справи зробивши оцінку встановленим обставинам у справі №916/5677/23 не встановили об`єктивних та поважних причин з якими пов`язано тривалість розгляду справи понад 6 років, та дійшли висновку, що прийняття рішення Відділенням АМК протягом 6 років з початку розслідування вплинуло на права позивача.
Наведеним спростовуються доводи касаційної скарги, що суд апеляційної інстанції проігнорував висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 03.12.2024 у справі № 916/5677/23, від 14.05.2024 у справі №910/19008/21, від 27.02.2025 у справі №916/4909/23 не дослідивши та не надавши оцінку обставинам, пов`язаним із наявністю об`єктивних та поважних причин перевищення (порушення) відповідачем строку розгляду антимонопольної справи та понесення негативних наслідків для позивача.  
Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 300 ГПК України).
Крім того, територіальне відділенням АМК у касаційній скарзі як підставу касаційного оскарження визначено пункт 3 частини другої статті 287 ГПК України.
За змістом статті 1 Закону України "Про Антимонопольний комітет України" (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) Антимонопольний комітет України є державним органом із спеціальним статусом, метою діяльності якого є забезпечення державного захисту конкуренції у підприємницькій діяльності та у сфері публічних закупівель. Особливості спеціального статусу Антимонопольного комітету України обумовлюються його завданнями та повноваженнями, в тому числі роллю у формуванні конкурентної політики, визначаються цим Законом, іншими актами законодавства і полягають, зокрема, в особливому порядку призначення та звільнення Голови Антимонопольного комітету України, його заступників, державних уповноважених Антимонопольного комітету України, уповноважених з розгляду скарг про порушення законодавства у сфері публічних закупівель, у спеціальних процесуальних засадах діяльності Антимонопольного комітету України, наданні соціальних гарантій, охороні особистих і майнових прав працівників Антимонопольного комітету України на рівні з працівниками правоохоронних органів, в умовах оплати праці.
Відповідно до пункту 5 статті 3 названого Закону основним завданням Антимонопольного комітету України є участь у формуванні та реалізації конкурентної політики та здійснення контролю щодо створення конкурентного середовища та захисту конкуренції у сфері державних закупівель.
Згідно з пунктами 1, 2, 4, 5 частини першої статті 7 Закону України "Про Антимонопольний комітет України" у сфері здійснення контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції Антимонопольний комітет України має такі повноваження: розглядати заяви і справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та проводити розслідування за цими заявами і справами; приймати передбачені законодавством про захист економічної конкуренції розпорядження та рішення за заявами і справами, перевіряти та переглядати рішення у справах, надавати висновки щодо кваліфікації дій відповідно до законодавства про захист економічної конкуренції; перевіряти суб`єкти господарювання, об`єднання, органи влади, органи місцевого самоврядування, органи адміністративно-господарського управління та контролю щодо дотримання ними вимог законодавства про захист економічної конкуренції та під час проведення розслідувань за заявами і справами про порушення законодавства про захист економічної конкуренції; при розгляді заяв і справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, проведенні перевірки та в інших передбачених законом випадках вимагати від суб`єктів господарювання, об`єднань, органів влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю, їх посадових осіб і працівників, інших фізичних та юридичних осіб інформацію, в тому числі з обмеженим доступом.
АМК та його органи для реалізації основного завдання, визначеного у статті 3 Закону України "Про Антимонопольний комітет України", у частині здійснення державного контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції на засадах рівності суб`єктів господарювання перед законом та пріоритету прав споживачів, запобігання, виявлення і припинення порушень законодавства про захист економічної конкуренції (пункт 1 статті 3) в межах своїх дискреційних повноважень, визначених у частини четвертій статті 4 Закону здійснює державний контроль та вчиняє відповідні дії з метою додержання законодавства про захист економічної конкуренції, захисту інтересів суб`єктів господарювання та споживачів від його порушень у підприємницькій діяльності та у сфері медіа.
Системний аналіз зазначених положень дає підстави для висновку про те, що зазначені нормативно-правові акти (з огляду на критерій регулювання суспільних відносин та кола питань, які вони вирішують) є спеціальними нормативно-правовими актами, що регулюють відносини АМК, як державного органу з спеціальним статусом у правовідносинах з суб`єктами господарювання, органами влади, органами місцевого самоврядування, а також органами адміністративно-господарського управління та контролю у відносинах, які впливають чи можуть вплинути на економічну конкуренцію на території України.
Отже, в силу наведених нормативно-правових актів захист економічної конкуренції в Україні покладено на АМК, які останній реалізує шляхом виявлення, припинення та притягнення до відповідальності за порушення антимонопольного законодавства в рамках адміністративної процедури - розгляду справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції.
Верховний Суд неодноразово вказував на те, що господарські суди у розгляді справ про визнання недійсними рішень АМК не повинні перебирати на себе не притаманні суду функції, які здійснюються виключно органами АМК, але при цьому зобов`язані перевіряти правильність застосування органами АМК відповідних правових норм (правова позиція, викладена у низці постанов Верховного Суду, у тому числі, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 у справі №910/23000/17).
Суд не втручається у дискрецію АМК поза межами перевірки за наявними підставами, які передбачені у статті 59 Закону. Водночас суди можуть контролювати як відповідність реалізації дискреції закону (праву), так і узгодженість рішень/дій, прийнятих на підставі дискреції, з правами особи, загальними принципами публічної адміністрації, процедурними нормами, обставинами справи, наявними ресурсами тощо. Отже, у разі звернення позивача до суду з вимогою про оскарження рішення/дій АМК саме на суд покладено обов`язок перевірки дотримання органами АМК вимог законодавства та здійснення ними рішення / дій на підставі, у спосіб та у межах повноважень, передбачених законодавством України (правова позиція, викладена у постановах Верховного Суду від 22.01.2021 та 26.10.2021 у справі  № 922/1865/20).
Відповідно до частини першої статті 59 Закону підставами для скасування чи визнання недійсними рішень органів АМК, зокрема, є: неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи; недоведення обставин, які мають значення для справи і які визнано встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні, обставинам справи; заборона концентрації, узгоджених дій відповідно до Закону України "Про санкції"; порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.
Ні Законом, ані Правилами розгляду заяв і справ порушення законодавства про захист економічної конкуренції, затвердженими розпорядженням Антимонопольного комітету України від 19.04.1994 №5, не визначено строків, які встановлюють тривалість розслідування з моменту його початку до винесення відповідного рішення АМК.
При цьому, Суд виходить з того, що в силу положень статті 8, статті 9, частини другої статті 19 Конституції України, які є нормами прямої дії АМК, як державний орган має виконувати свої дискреційні повноваження керуючись принципом верховенства права, як одним з основних принципів демократичного суспільства.
В силу положень Закону України "Про Антимонопольний комітет України" АМК, як державний орган із спеціальним статусом, у правовідносинах з суб`єктами господарювання щодо виявлення, припинення та притягнення до відповідальності за порушення антимонопольного законодавства в рамках адміністративної процедури (розгляду справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції) має виконувати свої дискреційні повноваження сумлінно, ретельно, відповідально, добросовісно, дотримуватися принципів правової визначеності та захисту правомірних очікувань, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для інтересів суб`єкта господарювання і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).
В силу положень Закону України "Про Антимонопольний комітет України" питання щодо тривалості розслідування в антимонопольній справі з моменту його початку до винесення відповідного рішення АМК, незважаючи на відсутність нормативно запроваджених у Законі строків розгляду й прийняття відповідного рішення, не дозволяє сприймати стан розв`язання цього питання безмежним, безкінечним, таким, що може тривати невиправдано довго.
Згідно з судовою практикою в межах розслідування порушення конкурентного законодавства ЄСПЛ неодноразово зазначав, що адміністративні органи, приймаючи рішення, не можуть забезпечувати дотримання гарантій, передбачених Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Тому такі рішення згодом повинні бути предметом перевірки судового органу, що має "повну юрисдикцію" та насправді забезпечує гарантії пунктом 1 статті 6 Конвенції (зокрема, Albert and Le Compte v. Belgium, Tsfayo v. the United Kingdom, Vasteberga Taxi Aktiebolag And Vulic v. Sweden).
За висновками ЄСПЛ "повна юрисдикція" передбачає наявність у суду повноважень дослідити всі питання факту і права, що мають значення для відповідного спору, та поетапно оцінити всі аргументи сторони. Лише такий орган судової влади відповідає поняттю "Суд" у розумінні статті 6 Конвенції (рішення Terra B. V. Woningen v. the Netherlands, Sigma Radio Television Ltd v. Cyprus та Produkcija Plus Storitveno Podjetje d.o.o. v. Slovenia).
Крім того ЄСПЛ неодноразово звертав увагу, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 11.11.1996 у справі "Кантоні проти Франції"; від 11.04.2013 у справі "Вєренцов проти України").
У справі "Funke, Crйmieux and Miailhe" ЄСПЛ вважає, що оскаржувані операції в сфері конкуренції не можна розглядати як суворо пропорційні переслідуваним законним цілям (пункт 49 рішення).
Згідно з частиною першою і другою статті 35 Закону розгляд справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції  починається з прийняття розпорядження про початок розгляду справи та закінчується прийняттям рішення у справі. При розгляді справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції органи Антимонопольного комітету України: збирають і аналізують документи, висновки експертів, пояснення осіб, іншу інформацію, що є доказом у справі, та приймають рішення у справі в межах своїх повноважень; отримують пояснення осіб, які беруть участь у справі, або будь-яких осіб за їх клопотанням чи з власної ініціативи.
Частиною другою статті 38 Закону визначено, що розгляд справи може бути зупинено з власної ініціативи відповідного органу Антимонопольного комітету України чи за заявою особи, яка бере участь у справі, до завершення розгляду органом Антимонопольного комітету України, господарським судом пов`язаної з цією справою іншої справи або до вирішення державним органом пов`язаного з нею іншого питання. Про зупинення розгляду справи та його поновлення приймається розпорядження.
Відповідно до положень статті 42 Закону:
- суб`єкт господарювання не може бути притягнений до відповідальності за порушення законодавства про захист економічної конкуренції, якщо минув строк давності притягнення до відповідальності. Строк давності притягнення до відповідальності за порушення законодавства про захист економічної конкуренції становить п`ять років з дня вчинення порушення, а в разі триваючого порушення - з дня закінчення вчинення порушення. Строк давності притягнення до відповідальності за порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбачені пунктами 13-16 статті 50 цього Закону, становить три роки з дня вчинення порушення, а в разі триваючого порушення - з дня закінчення вчинення порушення (частина перша);
- перебіг строку давності зупиняється на час розгляду органами Антимонопольного комітету України справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції (частина друга).
Аналіз положень статті 35 Закону дає підстави для висновку, що у цій статті визначено перелік дій, які підпадають під поняття визначення "розгляд справи", зокрема, це збір та аналіз доказів (документів, висновків експертів, пояснень осіб, іншої інформації).
Дійсно положення частини другої статті 42 Закону  визначають, що перебіг строку позовної давності зупиняється на час розгляду органом АМК антимонопольної справи. Водночас наведені положення ніяким чином не скасовують, підміняють та/або продовжують строки, визначені у частині першій цієї статті. Також в силу положень статті 19 Конституції України та пункту 1 статті 3 Закону України "Про Антимонопольний комітет України" не наділяють правом органи АМК щодо притягнення суб`єкта господарювання  до відповідальності за порушення конкурентного законодавства поза межами, визначеними у частині першій статті 42 Закону.
Отже, у вирішенні питання щодо дотримання органом АМК строків давності притягнення суб`єкта господарювання до відповідальності тлумачення словосполучення "розгляду органами Антимонопольного комітету України справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції" першочергове значення має саме сутнісний зміст поняття "розгляд справи". Тобто, вчинення органом АМК всіх необхідних процесуальних дій, направлених на збір доказів, які підтверджують обставини інкримінованого суб`єкту господарювання порушення конкурентного законодавства та вчинення всіх необхідних, передбачених Законом дій задля встановлення обставин такого порушення, і, відповідно, прийняття рішення щодо наявності / відсутності підстав для притягнення цього суб`єкта до відповідальності.
У разі якщо господарські суди під час розгляду справи встановлять  обставини саме щодо бездіяльності органів АМК, яка полягає у зволіканні щодо прийняття рішення за наслідками розгляду антимонопольної справи, в межах строків притягнення до відповідальності, які встановлені у статті 42 Закону за відсутності об`єктивних і поважних причин, що пов`язані безпосередньо із розглядом справи (складність справи/поведінка сторін антимонопольної справи/дії або бездіяльність відповідних державних органів), бездіяльність органу АМК не може визнаватися такою, що узгоджується з положеннями статті 59 Закону.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14.05.2024 у справі №910/19008/21.
Що ж до посилання відповідача про те, що статтею 59 Закону не допускається визнання недійсними рішення органів АМК через порушення або неправильне застосування норм процесуального права, адже судом апеляційної інстанції встановлено, що Рішення АМК по суті є правильним, при цьому необхідно зазначити таке. У вирішенні спорів про наявність/відсутність підстав для визнання недійсним рішення АМК та застосуванні положень статті 59 Закону у сукупності з положеннями частини другої  статті 42 Закону та частини другої статті 1 Закону України "Про Антимонопольний комітет України" щодо спеціальних процесуальних засад діяльності АМК, важливим є застосування положень частин першої та  другої статті 42 Закону у сукупності та дотримання АМК строків давності, встановлених у цій статті. Аналогічна правова позиція викладена у пункті 7.60 постанови Верховного Суду від 14.05.2024 у справі №910/19008/21.
При розгляді даної справи, суд апеляційної інстанції встановивши відсутність у територіального відділення АМК об`єктивних і поважних причин розгляду антимонопольної справи протягом тривалого часу та недотримання строків давності, встановлених у частині першій статті 42 Закону дійшов висновку про наявність, визначених Законом підстав для скасування (визнання недійсним) Рішення АМК. 
Щодо визначеної територіальним відділенням АМК підстави касаційного оскарження передбаченої пунктом 2 частини другої статті 287 ГПК України скаржник вважає за потрібне відступити від висновків щодо застосування статей 35, 42 Закону України "Про захист економічної конкуренції" сформованих у постановах Верховного Суду від 14.05.2024 у справі №910/19008/21 та від 27.02.2025 у справі №916/4909/23 та застосованого у даній справі про граничність строків розгляду справ про порушення антимонопольного законодавства.
В силу приписів пункту 2 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.
Отже, відповідно до положень пункту 2 частини другої статті 287 ГПК України касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права у подібних правовідносинах з урахуванням висновку Верховного Суду, викладеного у постанові; (2) скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від такого висновку.
Скаржник вказує на необхідність відступлення від висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 14.05.2024 у справі № 910/19008/21 та від 27.02.2025 у справі №916/4909/23 щодо застосування статті 35 та 42 Закону №2210-III.
Суди попередніх інстанцій застосували до спірних правовідносин приписи статті 42 Закону №2210-III з урахуванням правових висновків Верховного Суду у постановах від 14.05.2024 у справі № 910/19008/21, від 27.02.2025 у справі №916/4909/23 щодо питання комплексного застосування статті 35, частин першої, другої статті 42 Закону №2210-III.
У розділі VII "Розгляд справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції" Закону №2210-III регламентовано порядок, послідовність та строки вчинення органом АМК у межах своїх повноважень дій щодо розгляду антимонопольної справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції .
Відповідно до вимог статті 35 Закону №2210-III розгляд справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції починається з прийняття розпорядження про початок розгляду справи та закінчується прийняттям рішення у справі. При розгляді справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції органи АМК збирають і аналізують документи, висновки експертів, пояснення осіб, іншу інформацію, що є доказом у справі, та приймають рішення у справі в межах своїх повноважень; отримують пояснення осіб, які беруть участь у справі, або будь-яких осіб за їх клопотанням чи з власної ініціативи.
Розгляд справи може бути зупинено з власної ініціативи відповідного органу АМК чи за заявою особи, яка бере участь у справі, до завершення розгляду органом АМК; господарським судом пов`язаної з цією справою іншої справи або до вирішення державним органом пов`язаного з нею іншого питання. Про зупинення розгляду справи та його поновлення приймається розпорядження (частина друга статті 38 Закону).
Згідно з частиною першою статті 42 Закону №2210-III суб`єкт господарювання не може бути притягнений до відповідальності за порушення законодавства про захист економічної конкуренції, якщо минув строк давності притягнення до відповідальності. Строк давності притягнення до відповідальності за порушення законодавства про захист економічної конкуренції становить п`ять років з дня вчинення порушення, а в разі триваючого порушення - з дня закінчення вчинення порушення. Строк давності притягнення до відповідальності за порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбачені пунктами 13-16 статті 50 цього Закону, становить три роки з дня вчинення порушення, а в разі триваючого порушення - з дня закінчення вчинення порушення.
У частині другій зазначеної статті встановлено, що перебіг строку давності зупиняється на час розгляду органами АМК справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції.
Зі змісту статті 35 Закону № 2210-ІІІ вбачається, що діями, які підпадають під поняття визначення "розгляд справи", законодавець визначає збір та аналіз доказів (документів, висновків експертів, пояснень осіб, іншої інформації).
Суд в контексті доводів скаржника зазначає, зокрема, що 01.01.2024 набрав чинності Закон № 3295-IX, яким внесені зміни до Закону № 2210-ІІІ та доповнено його положення статтею 37-1 "Строки розгляду справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції". Тобто, до 01.01.2024 у Законі № 2210-ІІІ була відсутня норма, яка чітко визначала строки розгляду справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, і така норма (стаття 37-1) вступила в дію з набранням чинності Закону № 3295-IX, тобто з 01.01.2024, який у Прикінцевих та перехідних положеннях не встановлює зворотної дії в часі його норм.
Норма статті 42 Закону № 2210-ІІІ не зазнавала змін з моменту прийняття цього нормативного акта, а отже як на момент початку розгляду антимонопольної справи, так і на момент ухвалення Комітетом оспорюваного рішення, існували визначені строки давності притягнення особи до відповідальності за порушення законодавства про захист економічної конкуренції (п`ять років з дня вчинення порушення, а в разі триваючого порушення - з дня закінчення вчинення порушення) та встановлене імперативне правило, за яким суб`єкт господарювання не може бути притягнений до відповідальності поза межами визначених строків давності.
Тобто, хоча чинне до 01.01.2024 законодавство про захист економічної конкуренції не встановлювало конкретних строків розгляду антимонопольної справи, проте у частині першій статті 42 Закону № 2210-ІІІ визначалися строки давності притягнення до відповідальності, відповідно, розгляд антимонопольної справи мав бути здійснений в такі строки, які б не перевищували строків давності притягнення до відповідальності, недотримання яких має наслідком звільнення особи від відповідальності, і за висновками Верховного Суду у наведених в касаційній скарзі постановах, важливим є дотримання строків давності, встановлених в статті 42 Закону      № 2210-ІІІ, і положення частини другої цієї статті не скасовують, підміняють та/або продовжують визначені частиною першою цієї статті строків давності. Також в силу положень статті 19 Конституції України та пункту 1 статті 3 Закону № 3659-XII не наділяють правом органи АМК щодо притягнення суб`єкта господарювання до відповідальності за порушення конкурентного законодавства поза межами, визначеними у частині першій статті 42 Закону № 2210.
У всіх вказаних скаржником постановах висновки щодо правозастосування походять від здійснення судами тлумачення статті 42 Закону № 2210-ІІІ у взаємозв`язку зі статтею 19 Конституції України, та нормами статті 3 Закону № 3659-XII, а також такими основоположними принципами як правова визначеність, законність, розумність строків розгляду справи, неможливість притягнення особи до відповідальності поза межами строків давності.
Верховний Суд, у визначених скаржником постановах наголошував на тому, що законодавче регулювання не є і не може бути всеосяжним за формою та змістом. Відтак, під час здійснення органом своїх повноважень наявність у нього певної міри розсуду є допустимою та належною. Попри це, межі дискреційних повноважень такого органу не можуть бути неоглядними. Міра такого розсуду повинна бути мінімально достатньою, зокрема, з метою уникнення порушення нормативно-правових приписів та запобіганню зловживання. В силу положень Закону № 3659-XII питання щодо тривалості розслідування в антимонопольній справі з моменту його початку до винесення відповідного рішення АМК, незважаючи на відсутність нормативно запроваджених у Законі № 2210 строків розгляду й прийняття відповідного рішення, не дозволяє сприймати стан розв`язання цього питання безмежним, безкінечним, таким, що може тривати невиправдано довго.
У аспекті доводів скаржника та висновків суду апеляційної інстанції колегія суддів вважає за необхідне підкреслити, що Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що кожна зі справ за участю органів АМКУ є індивідуальною, з притаманною лише цій справі специфікою та особливостями.
Позиція Верховного Суду у застосуванні приписів частини другої статті 42 Закону № 2210-III також є сталою, зокрема, перебіг строку давності зупиняється на час розгляду органами Антимонопольного комітету України справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції.
У всіх означених вище постановах Верховного Суду на які містить посилання оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції суд касаційної інстанції зазначав про те, що застосування частини першої статті 42 Закону № 2210-III має бути логічно сумісним із позицією позивача. 
У всіх означених справах висновки суду касаційної інстанції ґрунтуються виходячи із характеру спірних правовідносин / юридичної природи заявлених позивачем вимог та кореспондуючих їм підстав (зміст заявлених позовних вимог в аспекті порушення відповідачем принципів належного врядування), у спірних правовідносинах межі фактичної та правової оцінки судом ролі, поведінки та компетенції АМК відносно порушених у позові питань, в силу положень статті 2 ГПК України має відповідати меті господарського судочинства та узгоджуватись з положеннями частин другої, третьої цієї статті (див. пункт 7.46 постанови від 14.05.2024 у справі № 910/19008/21).
Іншими словами, у всіх означених постановах Верховний Суд викладав свої висновки ґрунтуючись на тому, що оцінка судом доводів позивача має відбуватися, в контексті обраної позивачем стратегією захисту (заперечення наявності / доведеності факту порушення, як такого та/або доводів про надмірний тягар щодо тривалості розслідування в антимонопольній справі, внаслідок порушення відповідачем принципів належного врядування).
Водночас у вирішенні порушених скаржником у касаційній скарзі питань Верховний Суд зазначає, що при касаційному оскарженні судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 2 частини другої статті 287 ГПК України, окрім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, касаційна скарга має містити обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, із чіткою вказівкою на норму права (абзац, пункт, частина статті), а також зазначенням такого правового висновку, описом правовідносин та змістовного обґрунтування мотивів для такого відступлення.
У цьому аспекті Суд зауважує, що відступленням від висновку є повна відмова Верховного Суду від свого попереднього висновку на користь іншого або ж конкретизація попереднього висновку із застосуванням відповідних способів тлумачення юридичних норм (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 у справі № 823/2042/16).
Крім того, Суд звертає увагу, що обґрунтованими підставами для відступу від уже сформованої правової позиції Верховного Суду є, зокрема: 1) зміна законодавства (існують випадки, за яких зміна законодавства не дозволяє суду однозначно дійти висновку, що зміна судової практики можлива без відступу від раніше сформованої правової позиції); 2) ухвалення рішення Конституційним Судом України; 3) нечіткість закону (невідповідності критерію "якість закону"), що призвело до різного тлумаченням судами (палатами, колегіями) норм права; 4) винесення рішення ЄСПЛ, висновки якого мають бути враховані національними судами; 5) зміни у праворозумінні, зумовлені: розширенням сфери застосування певного принципу права; зміною доктринальних підходів до вирішення складних питань у певних сферах суспільно-управлінських відносин; наявністю загрози національній безпеці; змінами у фінансових можливостях держави.
Отже, причинами для відступу можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту. Водночас, з метою забезпечення єдності та сталості судової практики для відступу від висловлених раніше правових позицій Верховного Суду суд повинен мати ґрунтовні підстави: попередні рішення мають бути помилковими, неефективними чи застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання. Такий правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 04.09.2018 у справі№ 823/2042/16, який є сталим і послідовним щодо причин для відступу.
Також, слід зазначити, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у пункті 70 рішення від 18.01.2001 у справі "Чепмен проти Сполученого Королівства" (Chapman v. the United Kingdom) наголосив на тому, що в інтересах правової визначеності, передбачуваності та рівності перед законом він не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності належної для цього підстави. Причинами для відступу можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту.
Проте, звертаючись з касаційною скаргою на підставі пункту 2 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник вмотивовано не обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у вказаних ним постановах Верховного Суду, не навів змістовного обґрунтування мотивів і причин такого відступлення, а також не навів вагомих та достатніх аргументів, які б свідчили про помилковість такого висновку. Касаційна скарга не містить фундаментальних обґрунтувань щодо підстави необхідності і причин для відступу від правової позиції, яка міститься у постанові від 23.12.2021 у справі № 910/2320/20.
Верховний Суд враховує і те, що законодавче регулювання не є і не може бути всеосяжним за формою та змістом. Відтак, під час здійснення органом своїх повноважень наявність у нього певної міри розсуду є допустимою та належною. Попри це, межі дискреційних повноважень такого органу не можуть бути неоглядними. Міра такого розсуду повинна бути мінімально достатньою, зокрема, з метою уникнення порушення нормативно-правових приписів та запобіганню зловживання.
З позиції гарантування основоположних прав людини, надання дискреційних повноважень органам обсяг яких не має чітко визначених меж було б несумісним з принципом верховенства права, як одним з основних принципів демократичного суспільства, гарантованих Конвенцією і Конституцією України.
Верховний Суд звертається до рішення Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Рисовський проти України» [заява № 29979/04, прийняте 20.10.2011, набуло статусу остаточного 20.01.2012].
У пункті 70 ЄСПЛ вказав таке: «Суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, «Онер`їлдіз проти Туреччини» [ВП] (Oneryildiz v. Turkey [GC]), заява №48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява №21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява №10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява №55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява №36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), п. 128, та «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), п. 119)».
Отже, принцип «належного урядування» покладає обов`язок на орган діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб, запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.
З огляду на викладене, Верховний Суд зазначає, що принцип «належного урядування» має надзвичайно важливе значення для забезпечення правовладдя в Україні. Неухильне дотримання основних складових принципу «належного урядування» забезпечує прийняття суб`єктами легітимних, справедливих та досконалих рішень. Крім того, принцип «належного урядування» підкреслює те, що між особою та державою повинні бути вибудовані саме публічно-сервісні відносини, у яких інституції та процеси служать всім членам суспільства.
Верховний Суд висновує, що дискреційні повноваження Антимонопольного комітету України мають узгоджуватися з конституційним принципом верховенства права, та такими його елементами, як юридична визначеність та заборона свавілля.
Верховний Суд виходить з того, що при реалізації дискреційного повноваження суб`єкт зобов`язаний поважати основоположні права особи, додержуватися: конституційних принципів; принципів реалізації відповідної владної управлінської функції; принципів здійснення дискреційних повноважень; змісту публічного інтересу; положень власної компетенції; вказівок, викладених у інтерпретаційних актах; фахових правил, закріплених у нормативних актах; адміністративної практики; судової практики; процедурних вимог.
Ураховуючи статтю 19 Конституції України, статтю 6 Конвенції, вказані рішення ЄСПЛ, приписи Закону № 2210, Закону України «Про Антимонопольний комітет України», Верховний Суд вважає, що під час прийняття рішення Комітет має переслідувати лише ту мету, задля якої його наділено такими повноваженнями; дотримуватись принципу об`єктивності й безсторонності, враховуючи лише ті чинники, які стосуються конкретної справи; дотримуватися принципу рівності перед законом, не допускаючи несправедливої дискримінації; забезпечувати належну рівновагу між несприятливими наслідками, які його рішення може мати для прав, свобод чи інтересів осіб, та переслідуваною при цьому метою; приймати своє рішення в межах строку, прийнятного під кутом зору питання, яке вирішується; забезпечувати послідовне застосування загальних нормативно-правових приписів з одночасним врахуванням конкретних обставин кожної справи, пропорційності, розумності строку, обґрунтованості.
Слід зазначити, що за своїм змістом посилання скаржника на приписи пункту 2 частини другої статті 287 ГПК України є загальними, абстрактними, містять ознаки формального характеру та незгоду з висновками судів попередніх інстанцій, які були зазначені в оскаржуваних у даній справі судових рішеннях.
Разом з тим, доводи, наведені у касаційній скарзі стосовно того, що у постановах Верховного Суду від 14.05.2024 у справі № 910/19008/21 та від 27.02.2025 у справі №916/4909/23 встановлено лише закінчення строків давності для притягнення до відповідальності відповідачів у справі про захист економічної конкуренції, але не поставлено під сумнів правильність винесеного рішення щодо визнання факту вчинення ними антиконкурентних узгоджених дій. При цьому АМК зазначає що пункти 1, 4, 7 резолютивної частини Рішення АМК не встановлюють відповідальність позивача, а констатують факт вчинення порушення, а тому підстав для скасування вказаних пунктів не було. 
Водночас необхідно зазначити що відповідно до пункту 4 частини першої статті 17 Закону України "Про публічні закупівлі" замовник приймає рішення про відмову учаснику в участі у процедурі закупівлі та зобов`язаний відхилити тендерну пропозицію учасника або відмовити в участі у переговорній процедурі закупівлі (крім випадків, зазначених у пунктах 2, 4, 5 частини другої статті 40 цього Закону) в разі, якщо: суб`єкт господарювання (учасник) протягом останніх трьох років притягувався до відповідальності за порушення, передбачене пунктом 4 частини другої статті 6, пунктом 1 статті 50 Закону України "Про захист економічної конкуренції", у вигляді вчинення антиконкурентних узгоджених дій, що стосуються спотворення результатів тендерів.
Така заборона брати участь у публічних закупівлях, по суті також є відповідальністю за вчинення антиконкурентних узгоджені дій, а тому визнання позивача таким що вчинив порушення, передбачене пунктом 4 частини другої статті 6, пунктом 1 статті 50 Закону України "Про захист економічної конкуренції" несе для нього певні негативні наслідки, за вчинене правопорушення. Тобто є формою державного примусу, яка застосовується до винної особи в установленому законом порядку і передбачає позбавлення або обмеження в певних особистих, майнових чи інших правах. Таким чином Суд відхиляє доводи скаржника про відсутність підстав для скасування пунктів 1, 4, 7 резолютивної частини Рішення АМК.
З урахуванням наведеного Судом приймаються доводи, наведені у відзиві ТОВ "Канів-Сгем"  на касаційну скаргу, у частині, яка узгоджується з даною постановою.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Доводи скаржника про порушення судами попередніх інстанцій норм права при прийнятті оскаржуваних судових рішень судів за результатами перегляду справи в касаційному порядку не знайшли своє підтвердження.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу - без задоволення.
За змістом частини першої статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням меж перегляду справи в касаційній інстанції, Суд вважає, що доводи, викладені у касаційній скарзі не підтвердилися, та не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, а тому касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 01.04.2025 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 19.06.2025  - без змін.
Судові витрати
Відповідно до статті 129 ГПК України понесені  територіальним відділенням АМК у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції судові витрати зі сплати судового збору покладаються на територіальне відділення АМК, оскільки касаційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись статтями  129, 300, 308, 309, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний  Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Південного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 01.04.2025 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 19.06.2025 у справі №   916/5677/23 - без змін. 

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                                        І. Булгакова

Суддя                                                                                                        Ю. Власов

Суддя                                                                                                                         І. Колос