ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
09 жовтня 2025 року
м. Київ
 
справа № 565/83/24
провадження № 61-12183св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Крата В. І.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - Акціонерне товариство «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом»,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 03 травня 2024 року у складі судді Демчини Т. Ю. та постанову Рівненського апеляційного суду від 01 серпня 2024 року у складі колегії суддів: Шимківа С. С., Боймиструка С. В., Ковальчук Н. М.,
Історія справи 
Короткий зміст позовних вимог
У січні 2024 року  ОСОБА_1  звернулась з позовом до Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (далі - АТ «Енергоатом») про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Позов мотивований тим, що ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з відповідачем.
З 14 лютого 2022 року по 25 лютого 2022 року вона перебувала у щорічній відпустці, а 28 лютого 2022 року - у відпустці без збереження заробітної плати.
На час введення 24 лютого 2022 року в Україні воєнного стану, ОСОБА_1 перебувала в Єгипті, її повернення в Україну авіарейсом Хургада - Київ було заплановано на 27 лютого 2022 року, проте після початку повномасштабного вторгнення в Україну авіасполучення з Україною було припинено.
ОСОБА_1 повідомила свого безпосереднього керівника про неможливість своєчасного повернення на роботу та звернулась до відповідача з заявою про надання їй невикористаної частини щорічної відпустки.
Пізніше ОСОБА_1 стало відомо, що на підставі цієї заяви їй було надано відпустку без збереження заробітної плати за сімейними обставинами за період з 01 березня 2022 року по 15 березня 2022 року, хоча таку заяву адміністрації підприємства вона не подавала.
ОСОБА_1 не мала коштів на придбання інших квитків, щоб дістатись України. Її родичі перебували в м. Ірпінь та м. Макарів Київської області, а Вараський район Рівненської області, де знаходиться її робоче місце, межує з республікою Білорусь.
Побоюючись за своє життя та здоров`я, з перших днів військової агресії вона змушена була залишатись за кордоном. Вона повідомила відповідача про те, що як тільки стане безпечно, то повернеться та приступить до роботи.
Через інші країни ОСОБА_1 прибула до Іспанії, де 15 березня 2022 року отримала тимчасовий захист для переміщених осіб.
Проте, відповідач, володіючи відомостями про причини її відсутності на роботі, які є поважними, безпідставно видав наказ № 583ос від 25 березня 2022 року про звільнення її з роботи з 24 березня 2022 року за прогул без поважних причин, на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України.
Таке звільнення позивач вважала незаконним, адже в порушення вимог статті 149 КЗпП України письмових пояснень від неї отримано не було, оцінку таким поясненням не надано, факти, що мали бути у них викладені, не перевірено.
Отримання працівником тимчасового захисту за кордоном у зв`язку з військовою агресією не може обмежувати трудових прав такого працівника.
Відповідач мав можливість застосувати положення Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» та призупинити дію трудового договору з нею, проте цього не зробив. Копію наказу про звільнення та трудової книжки ОСОБА_1 не отримувала, вперше цей документ був отриманий її представником 12 грудня 2023 року, а тому встановлений частиною другою статті 233 КЗпП України строк звернення до суду за вирішенням такого спору був дотриманий.
Позивач просила:
визнати незаконним та скасувати наказ № 583-ос від 25 березня 2022 року про звільнення ОСОБА_1 ,
поновити ОСОБА_1 на посаді машиніста насосних установок 5 розряду гідротехнічного цеху з 24 березня 2022 року;
стягнути на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 24 березня 2022 року по дату ухвалення судового рішення з утриманням з цієї суми, передбачених законом податків, зборів та інших обов`язкових платежів.
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Кузнецовського міського суду Рівненської області від 03 травня 2024 року, яке залишене без змін постановою Рівненського апеляційного суду від 01 серпня 2024 року, відмовлено повністю у задоволенні позову ОСОБА_1 до АТ «Енергоатом» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Судові рішення мотивовані тим, що:
на час повномасштабного вторгнення збройних сил російської федерації в Україну ОСОБА_1 перебувала у відпустці, знаходилась за кордоном, попередньо забронювала квиток на літак по маршруту м. Хургада - м. Київ на 27 лютого 2022 року, проте авіарейс не відбувся через відсутність з 24 лютого 2022 року цивільного авіасполучення з Україною. ОСОБА_1 про такі обставини та про неможливість своєчасного повернення в Україну і виходу на роботу після закінчення відпустки повідомила керівника гідротехнічного цеху ВП «Рівненська АЕС» ДП «Енергоатом» (на даний час - філії «ВП «Рівненська АЕС» АТ «Енергоатом»), та 28 лютого 2022 року у доступний спосіб подала адміністрації підприємства заяву про надання їй відпустки, таку її заяву було отримано, розглянуто та задоволено (наказом №  3868-к від 04 березня 2022 року ОСОБА_1 надано відпустку без збереження заробітної плати за сімейними обставинами тривалістю 14 календарних днів з 01 березня 2022 року по 15 березня 2022 року); 
ВП «Рівненська АЕС» ДП «Енергоатом» (на даний час - філія «ВП «Рівненська АЕС» АТ «Енергоатом») як підприємство Міненерго, що здійснює виробництво електричної енергії, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання об`єктів критичної інфраструктури», віднесене до об`єктів критичної інфраструктури. Посада, яку обіймала ОСОБА_1 у ВП «Рівненська АЕС» ДП «Енергоатом» - машиніст насосних установок гідротехнічного цеху, відноситься до посад оперативного персоналу. Відповідно до Вказівки генерального директора ВП «Рівненська АЕС» ДП «Енергоатом» № 11 від 24 лютого 2022 року, у зв`язку з введенням воєнного стану в Україні та з метою забезпечення безперервного та сталого функціонування ВП «Рівненська АЕС», було призупинено дію графіків відпусток персоналу підприємства, ухвалено надавати в подальшому будь-які відпустки виключно з дозволу керівника підрозділу та за погодженням з керівником функціонального напряму;
таким чином, роботодавець, розглянувши заяву ОСОБА_1 , встановивши об`єктивну неможливість її повернення на роботу у строк до 01 березня 2022 року, визнав такі причини поважними та надав їй відпустку з 01 березня 2022 року по 15 березня 2022 року, достатню для того, щоб повернутись в Україну та стати до роботи як працівника оперативного персоналу підприємства критичної інфраструктури, що має стратегічне значення. Проте, у період з 16 березня 2022 року по 24 березня 2022 року включно ОСОБА_1 на робоче місце не з`явилась, до роботи не стала, вказана обставина стороною позивача не оспорюється. У доступний спосіб ОСОБА_1 повідомила керівника про причину своєї відсутності на робочому місці, і такою причиною було її перебування за кордоном;
суди вказали, що відповідно до статей 4, 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», який набув чинності 24 березня 2022 року, у період дії воєнного стану роботодавець може відмовити працівнику у наданні будь-якого виду відпусток (крім відпустки у зв`язку вагітністю та пологами та відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку), якщо такий працівник залучений до виконання робіт на об`єктах критичної інфраструктури. Такий працівник не може розірвати трудовий договір за власною ініціативою навіть у зв`язку з веденням бойових дій у районі, в якому розташоване підприємство, установа, організація, та існує загроза для життя і здоров`я працівника. В період дії воєнного стану роботодавець за заявою працівника, який виїхав за межі території України або набув статусу внутрішньо переміщеної особи, в обов`язковому порядку надає йому відпустку без збереження заробітної плати тривалістю, визначеною у заяві, але не більше 90 календарних днів. Положення статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» не передбачають обов`язку роботодавця за певних умов призупинити трудові відносини, а вказують на наявність такої можливості врегулювання обома заінтересованими сторонами правовідносин за взаємною згодою;
як станом на 24 лютого 2022 року, 16 березня 2022 року, так і у будь-який час після цього, бойові дії у Рівненській області взагалі та Вараському районі Рівненської області не велись, до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії, можливе ведення бойових дій або тимчасово окупованих територій російською федерацією, Вараський район Рівненської області не включався. ВП «Рівненська АЕС» ДП «Енергоатом» працювало у штатному режимі, проте в умовах надмірного навантаження, у першу чергу, на оперативний персонал, окремі працівники якого цілодобово перебували на роботі. Введення на території України 24 лютого 2022 року воєнного стану не може бути визнано судом об`єктивною обставиною, яка безумовно перешкоджала ОСОБА_1 з`явитися на роботу і не могла бути нею усунута. Разом з тим, документи на підтвердження отримання тимчасового захисту за кордоном ОСОБА_1 адміністрації підприємства відповідача не надавала, після 16 березня 2022 року із заявами про надання їй у відповідності до вказаної норми відпустки без збереження заробітної плати не зверталась. Тобто, з 16 березня 2022 по 24 березня 2022 року включно позивач була відсутня на робочому місті і не виконувала свої посадові обов`язки. При цьому відповідачем належним чином здійснювався облік робочого часу позивача, що підтверджується належним чином оформленим та затвердженим Табелем обліку використання робочого часу за березень 2022 року. ОСОБА_1 , перебуваючи у період після 24 лютого 2022 року у відпустці без збереження заробітної плати достатньою тривалістю, скориставшись транспортом, у тому числі послугами авіакомпаній, та відвідавши за період до 15 березня 2022 року кілька країн, не надала суду достатніх та переконливих доказів та не навела суду причин неможливості у цей період повернутись до м. Вараш Рівненської області та приступити до виконання своїх трудових обов`язків. При цьому її подальша поведінка, зокрема, перше повернення в Україну лише 13 липня 2023 року, вказує на відсутність у неї станом на 15 березня 2022 року намірів повернутись в Україну та стати до роботи. З огляду на викладене, ОСОБА_1 була відсутня на роботі з 16 березня 2022 року по 24 березня 2022 без поважних причин, а тому суди погодились з наданою роботодавцем кваліфікацією неявкам позивача у ці дні як прогул без поважних причин;
відсутність письмових пояснень ОСОБА_1 про причини неявки на роботу у період з 16 березня 2022 року по 24 березня 2022 року, за встановленої судом відсутності поважних причин її неявки у цей період, не може бути підставою для визнання незаконним її звільнення з посади на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України. Також суди вказали, що перед застосуванням дисциплінарного стягнення у виді звільнення з посади, причини відсутності ОСОБА_1 на роботі у період з 16 березня 2022 року по 24 березня 2022 року роботодавцем були з`ясовані, що підтверджується актами № 172-237-А-ГТЦ від 16 березня 2022 року та № 172-241-А-ГТЦ від 21 березня 2022 року комісії уповноважених працівників гідротехнічного цеху ВП «Рівненська АЕС» ДП «Енергоатом» (на даний час - філії «ВП «Рівненська АЕС» АТ «Енергоатом»), а також показаннями свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_7. , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 . З вказаних актів вбачається також, що від надання письмових пояснень ОСОБА_1 відмовилась;
суду не надано доказів істотного порушення відповідачем вимог статті 149 КЗпП України щодо процедури накладення дисциплінарного стягнення чи неврахування встановлених законом критеріїв при обранні виду стягнення. Сам по собі факт застосування до ОСОБА_1 суворішого дисциплінарного стягнення не свідчить про неврахування роботодавцем її попередньої роботи, додержання нею трудової дисципліни, її стажу.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову та вказав, що доводи апеляційної скарги про неправомірність покликання місцевого суду на положення Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» не заслуговують на увагу, оскільки спірні правовідносини щодо прогулу ОСОБА_1 тривали з 16 березня 2022 року по 24 березня 2022 року, а наказ про її звільнення прийнято роботодавцем 25 березня 2022 року - коли Закон № 2136-IX вже набув чинності.
Суд апеляційної інстанції також відхилив доводи ОСОБА_1 щодо порушення прав працівника у зв`язку з ненаданням нею письмових пояснень щодо причин відсутності на роботі, та вказав, що пояснення від ОСОБА_1 було відібрано у телефонному режимі, а сама по собі обставина невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення, не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений наданими суду доказами.
Аргументи учасників справи
У вересні 2024 року ОСОБА_1 через представника  ОСОБА_2 подала касаційну скаргу, в якій просить рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 03 травня 2024 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 01 серпня 2024 року скасувати, позов задовольнити.
Касаційна скарга мотивована тим, що:
суди не врахували, що позивач вчиняла усі можливі та залежні від неї дії для найшвидшого повернення до України, щоб приступити до виконання своїй трудових обов`язків; 
суди залишили поза увагою, що 28 лютого 2022 року вона відправила керівнику заяву про надання їй залишку щорічної відпустки - 24 дні. Проте, їй було надано відпустку без збереження заробітної плати за сімейними обставинами тривалістю 14 календарних днів, з 01 березня 2022 року по 15 березня 2022 року. З наказом про надання відпустки без збереження заробітної плати позивача не ознайомили, також не повідомили, що їй відмовлено у наданні щорічної відпустки. Тому, враховуючи попередню домовленість з представниками відповідача, ОСОБА_1 була абсолютно впевнена, що до 24 березня 2022 року вона перебуває у щорічній відпустці. Про існування вказівки генерального директора відповідача від 24 лютого 2022 року про призупинення дії графіків щорічних відпусток персоналу підприємства позивач не була повідомлена. Вважає, що відповідач навмисно не повідомив про відмову у наданні їй щорічної відпустки, тривалістю 24 дні та позбавив її фінансової можливості повернутися до України;
вказує, що відсутність її на роботі була обумовлена потребою наданням допомоги своїм малолітнім онукам та потребою зберегти власне життя і здоров`я, адже м. Вараш знаходиться у безпосередній близькості до республіки Білорусь, яка, як відомо, всіляко сприяє росії у військовій агресії території України, Рівненська електростанція неодноразово була об`єктом ракетного нападу. Вважає, що відсутність на робочому місці внаслідок ведення воєнних дій та відсутність належного повідомлення її про вказівку генерального директора відповідача про призупинення надання відпусток та неповідомлення ОСОБА_1 про відмову у наданні їй запитуваної відпустки, має розцінюватися як відсутність позивача з поважних причин. Тобто, суди не врахували, що визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, є з`ясування поважності причин ного відсутності па роботі;
вказує, що акти про відсутність ОСОБА_1 па роботі слід оцінювати критично, оскільки вони складені представниками відповідача, які були заінтересованими у її звільненні;
апеляційний суд помилково дійшов до висновку, що правова позиція Верховного Суду, що висловлена у постанові від 06 червня 2024 року у справі № 367/569/23 не підлягає застосуванню у спірних правовідносинах, оскільки зазначена постанова Верховного Суду є релевантною, правовідносини у справах № 367/569/23 та № 565/83/24 є подібними та аналогічними;
суди помилково застосували до спірних правовідносин Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», який набрав чинності 24 березня 2022 року, що суперечить принципу незворотності дії закону у часі;
суди порушили норми процесуального права, а саме: частини першу- третю статті 89, частини першу-п`яту статті 263, частину першу статті 264 ЦПК України, оскільки не надали належної правової оцінки доказам та доводам позивача, невірно встановили дійсні обставини справи, внаслідок чого судами ухвалені незаконні судові рішення, якими відмовлено позивачу в задоволенні позову.
У жовтні 2024 року АТ «Енергоатом» подало відзив на касаційну скаргу, в якому просить відмовити у задоволенні касаційної скарги, оскаржені судові рішення залишити без змін.
Відзив на касаційну скаргу обґрунтований тим, що 28 лютого 2022 року скаржник подала адміністрації підприємства заяву, в якій просила надати їй залишок відпустки з 02 березня 2022 року, причиною неможливості явки на роботу зазначила, що 13 лютого 2022 року вона виїхала до Єгипту і на час початку війни перебуває на території цієї країни, і у зв`язку із закриттям повітряного простору над Україною вона не має змоги потрапити в Україну. Таку заяву про надання залишку відпустки з 02 березня 2022 року ОСОБА_1 було надано безпосередньому керівнику через месенджер «Viber», і наказом № 3868к від 04 березня 2022 року, з 01 березня 2022 року їй було надано відпустку без збереження заробітної плати за сімейними обставинами. Після закінчення відпустки позивач на роботі не з`явилася, до виконання трудових обов`язків не приступила. Вказує, що саме по собі право на відпустку не надає працівнику право використати відпустку самовільно, крім випадків, передбачених трудовим законодавством. Законодавцем роботодавцеві надано дискреційні повноваження на вирішення питань щодо доцільності чи можливості надання відпусток без збереження заробітної плати працівникам або щорічної відпустки, оскільки в умовах дії воєнного стану необхідність безпосереднього виконання трудових обов`язків скаржником на робочому місці, залученості її до виконання робіт на об`єктах критичної інфраструктури, зокрема через необхідність забезпечення надійної та безпечної роботи устаткування насосних станцій для безперервного постачання споживачів водою, є необхідною умовою виконання трудового договору. Щодо складених відповідачем актів про відсутність на роботі ОСОБА_1 у період з 16 березня 2022 року - 24 березня 2022 року, то трудовим законодавством не встановлено форми такого акта. Факт відсутності працівника на роботі має бути зафіксований. Акт складений у довільній письмовій формі та підписаний не менше ніж трьома працівниками відповідача. Перше повернення (в`їзд) в Україну лише 13 липня 2023 року та виїзд з території України 22 липня 2023 року вказує на відсутність у позивача намірів повернутись в Україну та стати до роботи. На необґрунтованість доводів позивача вказує те, що ОСОБА_1 , в`їхавши на територію України 13 липня 2023 року та 07 жовтня 2023 року, на робоче місце не з`явилась, з питанням про врегулювання трудових відносин до роботодавця не зверталась, що не заперечувалось представниками позивача. Доводи апеляційної скарги про неправомірність покликання місцевого суду на положення Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» не заслуговують на увагу, оскільки спірні правовідносини щодо прогулу ОСОБА_1 тривали з 16 березня 2022 року по 24 березня 2022 року, а наказ про її звільнення прийнято роботодавцем 25 березня 2022 року, коли Закон № 2136-ІХ вже набув чинності. Відсутність письмових пояснень скаржника про причини неявки на роботу у період з 16 березня 2022 року по 24 березня 2022 року, за встановленої судом відсутності поважних причин її неявки у цей період, не може бути підставою для визнання незаконним її звільнення з посади на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України. Правова позиція Верховного Суду, що висловлена ним у постанові від 06 червня 2024 року у справі № 367/569/23, на яку покликається позивач, не підлягає до застосування у спірних правовідносинах, оскільки зазначена постанова Верховного Суду не є релевантною до правовідносини у справі, що переглядається.
Рух справи 
Ухвалою Верховного Суду від 12 вересня 2024 року у задоволенні клопотання  ОСОБА_1 про поновлення строку на касаційне оскарження рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 03 травня 2024 року та постанови Рівненського апеляційного суду від 01 серпня 2024 року відмовлено. Відкрито касаційне провадження у справі, витребувано з суду першої інстанції справу. 
У жовтні 2024 року справа № 565/83/24 надійшла до Верховного Суду.
Межі та підстави касаційного перегляду
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
В ухвалі Верховного Суду від 12 вересня 2024 року зазначено, що касаційна скарга містить передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України підстави для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 06 червня 2024 року у справі № 367/569/23, від 11 квітня 2024 року у справі № 127/29246/22, від 26 червня 2019 року в справі № 572/2944/16-ц, від 08 травня 2019 року у справі № 489/1609/17, від 15 листопада 2021 року у справі № 212/9516/19, від 26 липня 2021 року у справі № 643/10816/17, від 11 березня 2020 року у справі № 459/2618/17, від 09 листопада 2021 року у справі № 235/5659/20, від 29 червня 2022 року у справі № 569/22159/19, від 21 вересня 2023 року у справі № 639/2672/22, від 17 січня 2019 року у справі № 343/6/18, від 21 листопада 2018 року у справі № 401/3301/17, від 04 квітня 2018 року у справі № 821/935/16, від 27 квітня 2021 року у справі № 461/8132/17, від 15 червня 2021 року у справі № 904/5726/19, від 19 травня 2020 року у справі № 910/719/19, від 19 червня 2018 року у справі № 922/2383/16, від 16 травня 2018 року у справі № 910/5394/15-г, від 12 грудня 2018 року у справі № 2-3007/11, від 16 січня 2019 року у справі № 757/31606/15-ц, від 28 березня 2019 року у справі № 755/3495/16-ц, від 28 червня 2023 року у справі № 724//960/21, від 06 березня 2018 року у справі 235/2284/17, від 27 серпня 2020 року у справі № 161/14225/19, від 19 вересня 2023 року у справі № 760/22937/20, від 07 жовтня 2020 року у справі № 911/2574/18, від 05 лютого 2020 року у справі № 686/15301/15-ц та у постанові Верховного Суду України від 11 вересня 2017 року у справі № 761/30967/15-ц та судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частини третьою статті 411 ЦПК України).
Фактичні обставини
Суди встановили, що ОСОБА_1 з 18 травня 1993 року працювала на посаді машиніста насосних установок гідротехнічного цеху Рівненської АЕС (в подальшому - ВП «Рівненська АЕС» ДП «Енергоатом», на даний час - філії «ВП «Рівненська АЕС» АТ «Енергоатом»).
Відповідно до наказу ВП «Рівненська АЕС» ДП «Енергоатом» (на даний час - філії «ВП «Рівненська АЕС» АТ «Енергоатом») № 1079-к від 19 січня 2022 року ОСОБА_1 було надано частину основної щорічної відпустки за період роботи з 18 травня 2021 року по 17 травня 2022 року тривалістю 12 календарних днів, з 14 лютого 2022 року по 25 лютого 2022 року.
На підставі заяви ОСОБА_1 від 10 лютого 2022 року, наказом ВП «Рівненська АЕС» ДП «Енергоатом» (на даний час - філії «ВП «Рівненська АЕС» АТ «Енергоатом») № 2223-к від 15 лютого 2022 року ОСОБА_1 було надано відпустку без збереження заробітної плати за сімейними обставинами на один день 28 лютого 2022 року.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, введено в Україні воєнний стан з 05:30 год 24 лютого 2022 року, в подальшому воєнний стан в Україні неодноразово продовжувався та триває на даний час.
ВП «Рівненська АЕС» ДП «Енергоатом» (на даний час - філія «ВП «Рівненська АЕС» АТ «Енергоатом») як підприємство Міненерго, що здійснює виробництво електричної енергії, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 1109 від 09 жовтня 2020 року «Деякі питання об`єктів критичної інфраструктури», віднесене до об`єктів критичної інфраструктури. Як станом на 24 лютого 2022 року, 16 березня 2022 року, так і у будь-який час після цього, бойові дії у Рівненській області взагалі та Вараському районі Рівненської області, зокрема не велись, до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії, можливе ведення бойових дій або тимчасово окупованих територій російською федерацією, Вараський район Рівненської області не включався. ВП «Рівненська АЕС» ДП «Енергоатом» працювало у штатному режимі, проте в умовах надмірного навантаження, у першу чергу, на оперативний персонал, окремі працівники якого цілодобово перебували на роботі. Посада, яку обіймала ОСОБА_1 у ВП «Рівненська АЕС» ДП «Енергоатом» - машиніст насосних установок гідротехнічного цеху, відноситься до посад оперативного персоналу.
Відповідно до Вказівки генерального директора ВП «Рівненська АЕС» ДП «Енергоатом» (на даний час - філії «ВП «Рівненська АЕС» АТ «Енергоатом») № 11 від 24 лютого 2022 року, у зв`язку з введенням воєнного стану та з метою забезпечення безперервного та сталого функціонування підприємства, дію графіків щорічних відпусток персоналу підприємства, оформлення та надання відпусток керівникам усіх ланок управління, оперативному персоналу, персоналу аварійних груп та бригад було призупинено; керівників усіх ланок управління, оперативний персонал, персонал аварійних груп та бригад було відкликано з відпусток, крім того, було вказано, що в подальшому будь-які відпустки слід надавати з дозволу керівника підрозділу та за погодженням з керівником функціонального напряму.
Згідно з письмовою інформацією «Ікс О Мережа Турагенцій» від 25 січня 2022 року про акцепт публічної оферти, ОСОБА_1 був заброньований тур до Арабської Республіки Єгипет у період з 13 лютого 2022 року по 27 лютого 2022 року, з авіатрансфером сполученням Київ - Хургада (13 лютого 2022 року) та Хургада - Київ (27 лютого 2022 року).
Суди визнали загальновідомим та таким, що не підлягає доказуванню, факт припинення цивільного авіасполучення з Україною після 24 лютого 2022 року через збройну агресію російської федерації. Отже, встановлено, що ОСОБА_1 не мала можливості повернутись в Україну 27 лютого 2022 року заброньованим авіарейсом сполученням Хургада - Київ.
28 лютого 2022 року ОСОБА_1 подала адміністрації підприємства заяву, у якій просила надати їй залишок відпустки з 02 березня 2022 року, причиною неможливості явки на роботу зазначила те, що 13 лютого 2022 року вона виїхала до Єгипту і на час початку війни перебувала на території цієї країни, і у зв`язку із закриттям повітряного простору над Україною вона не має змоги потрапити додому. Надана відповідачем копія екземпляру цієї заяви містить візування уповноваженими особами філії «ВП «Рівненська АЕС» АТ «Енергоатом» з резолюцією: «До оформлення відпустки без збереження з/п з 01.03.2022».
ОСОБА_1 02 березня 2022 року з м. Хургада (Єгипет) прибула до м. Стамбул (Турція), в подальшому дісталась Норвегії, після чого прибула до Королівства Іспанії, де 15 березня 2022 року подала заяву про надання їй тимчасового захисту. Такий захист в Королівстві Іспанія ОСОБА_1 був наданий та на момент розгляду справи його термін триває.
Наказом ВП «Рівненська АЕС» ДП «Енергоатом» (на даний час - філії «ВП «Рівненська АЕС» АТ «Енергоатом») № 3868-к від 04 березня 2022 року ОСОБА_1 надано відпустку без збереження заробітної плати за сімейними обставинами тривалістю 14 календарних днів, з 01 березня 2022 року по 15 березня 2022 року.
Відповідно до актів № 172-237-А-ГТЦ від 16 березня 2022 року, № 172-238-А-ГТЦ від 17 березня 2022 року, № 172-239-А-ГТЦ від 18 березня 2022 року, № 172-241-А-ГТЦ від 21 березня 2022 року, № 172-242-А-ГТЦ від 22 березня 2022 року, № 172-243-А-ГТЦ від 23 березня 2022 року, № 172-244-А-ГТЦ від 24 березня 2022 року, складених комісією уповноважених працівників гідротехнічного цеху ВП «Рівненська АЕС» ДП «Енергоатом» (на даний час - філії «ВП «Рівненська АЕС» АТ «Енергоатом») у складі ОСОБА_3., ОСОБА_7. , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 з 08:00 год по 16:45 год у ці дні була відсутня на роботі. При цьому з актів № 172-237-А-ГТЦ від 16 березня 2022 року та № 172-241-А-ГТЦ від 21 березня 2022 року вбачається, що в телефонній розмові (в режимі гучномовця) ОСОБА_1 надала пояснення ОСОБА_3 , що на даний час перебуває на території Іспанії, найближчим часом повертатись в Україну та на роботу не планує, письмові пояснення не надані.
Згідно з Витягом з Табелю обліку використання робочого часу працівників гідротехнічного цеху, ОСОБА_1 16 березня 2022 року, 17 березня 2022 року, 18 березня 2022 року, 21 березня 2022 року, 22 березня 2022 року, 23 березня 2022 року, 24 березня 2022 року була відсутня на роботі, при цьому вказаний Табель містить позначки «Пр!» за ці дні. Представник відповідача під час розгляду справи пояснила, що така позначка до Табелю обліку використання робочого часу заноситься у разі відсутності працівника на роботі без поважних причин.
Свідок ОСОБА_3 , який працює на посаді начальника гідротехнічного цеху ВП «Рівненська АЕС» ДП «Енергоатом» (на даний час - філії «ВП «Рівненська АЕС» АТ «Енергоатом»), в суді показав, що працівник цеху ОСОБА_1 по 28 лютого 2022 року перебувала у відпустці, при чому 28 лютого 2022 року - у відпустці за власний рахунок, яка була надана за її заявою про те, що літак сполученням м. Хургада - м. Київ, на який вона має авіаквиток, прилітає 27 лютого 2022 року, і їй потрібен додатковий час, щоб дістатись м. Вараш Рівненської області для виходу на роботу. Після закінчення наданої відпустки ОСОБА_1 зателефонувала до нього та повідомила, що у зв`язку з відсутністю авіасполучення з Україною через військову російську агресію, вона не має можливості своєчасно повернутись додому та стати до роботи. ОСОБА_3 запропонував їй подати заяву на відпустку, що вона і зробила, відправивши відповідну заяву йому на мобільний телефон у додатку «Viber». ОСОБА_3 роздрукував її заяву та передав до управління кадрів. На підставі цієї заяви ОСОБА_1 була надана відпустка, проте без збереження заробітної плати, адже її посада віднесена до оперативного персоналу, якому з початком повномасштабного вторгнення російської федерації в Україну відповідно до вказівки генерального директора ВП «Рівненська АЕС» ДП «Енергоатом» (на даний час - філії «ВП «Рівненська АЕС» АТ «Енергоатом») було скасовано надання відпусток. Відпустка ОСОБА_1 була надана на період до 15 березня 2022 року. Після завершення відпустки, 16 березня 2022 року ОСОБА_3 у присутності працівників гідротехнічного цеху      ОСОБА_7. , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 зв`язався з ОСОБА_1 по мобільному телефону, увімкнувши при цьому режим гучномовця, та повідомив її про те, що її відпустка наразі закінчилась, і їй необхідно прибути на роботу, а також подати документи, що підтверджують причини відсутності, або ж пояснити такі причини. ОСОБА_1 повідомила його, що найближчим часом прибувати в Україну не планує, оскільки перебуває за кордоном та оформляє тимчасовий захист. Письмових пояснень      ОСОБА_1 не надала. За результатами був складений акт про відсутність ОСОБА_1 на роботі та результати з`ясування причин такої відсутності, який в подальшому був переданий до кадрового підрозділу. Аналогічні акти складались комісією про відсутність ОСОБА_1 17 березня 2022 року, 18 березня 2022 року, 21 березня 2022 року, 22 березня 2022 року, 23 березня 2022 року, 24 березня 2022 року, а в один з цих днів він мав повторну телефонну розмову з ОСОБА_1 у режимі гучномовця в присутності тих самих осіб, під час якої ОСОБА_3 повідомив ОСОБА_1 про складення актів про її відсутність, на що вона відповіла йому, що її відсутність не може трактуватись як прогул, оскільки вона перебуває під захистом ООН. Більше до ОСОБА_3 ОСОБА_1 у будь-який спосіб не зверталась, заяви будь-якого змісту від неї не надходили. На підставі складених актів, з 24 березня 2022 року ОСОБА_1 було звільнено за прогул без поважних причин.
Свідки ОСОБА_7. , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 надали суду показання з приводу складення актів та змісту телефонних розмов з ОСОБА_1 , що проводились начальником цеху ОСОБА_3 у їх присутності, аналогічні за змістом показанням ОСОБА_3 .
Наказом ВП «Рівненська АЕС» ДП «Енергоатом» (на даний час - філії «ВП «Рівненська АЕС» АТ «Енергоатом») № 583-ос від 25 березня 2022 року ОСОБА_1 з 24 березня 2022 року звільнено з посади машиніста насосних установок гідротехнічного цеху у зв`язку з прогулом без поважних причин, на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України. Підставою звільнення у наказі вказано акти про відсутність на роботі за 16 березня 2022 року - 24 березня 2022 року.
Відповідно до письмової інформації Державної прикордонної служби України  № 19-15696/18/24-Вих від 05 березня 2024 року ОСОБА_1 виїхала з території України 13 лютого 2022 року з м. Бориспіль Київської області авіарейсом Київ - Хургада, після чого в`їхала на територію України лише 13 липня 2023 року через пункт пропуску «Ягодин» автомобільним транспортом, 22 липня 2023 року виїхала у такий же спосіб через той самий пункт пропуску, в`їхала на територію України 07 жовтня 2023 року через пункт пропуску «Рава Руська» автомобільним транспортом та 16 жовтня 2023 року виїхала у такий же спосіб через пункт пропуску «Ягодин».
Відповідно до наданих позивачем копій посадкових талонів на авіарейси 02 березня 2022 року позивач вилетіла авіарейсом з м. Хургада (Єгипет) до м. Істанбул (Турція).
З документу, поіменованому «Доказ подання заяви про тимчасовий захист для переміщених осіб», складеному Міністерством внутрішніх справ Королівства Іспанія 15 березня 2022 року, вбачається, що ОСОБА_1 15 березня 2022 року подала до компетентних органів вказаної країни в м. Малага заяву про надання тимчасового захисту для переміщених з України осіб.
Позиція Верховного Суду
У статті 43 Конституції України кожному гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Відповідно до статті 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Відповідно до статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.
Статтею 147 КЗпП України передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана, звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.
Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин (пункт 4 частини першої статті 40 КЗпП України).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня (див. постанову Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 761/30967/15-ц).
При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності. Поважними причинами визнаються такі причини, що виключають вину працівника. Отже, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи за пунктом 4 статті 40 КЗпП України є з`ясування поважності причин його відсутності на роботі (див. постанови Верховного Суду від 08 травня 2019 року у справі № 489/1609/17 (провадження № 61-37729св18), від 11 квітня 2024 року у справі № 127/29246/22 (провадження № 61-13250св23), на які є посилання в касаційній скарзі).
У постанові Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 459/2618/17, на яку є посилання в касаційні скарзі, вказано, що «визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи за пунктом 4 статті 40 КЗпП України є з`ясування поважності причин його відсутності на роботі. Вичерпного переліку поважних причин відсутності на роботі у трудовому законодавстві України не існує, тому в кожному окремому випадку оцінка поважності причини відсутності на роботі дається виходячи з конкретних обставин. Відповідно до сталої судової практики причину відсутності працівника на роботі можна вважати поважною, якщо явці на роботу перешкоджали істотні обставини, які не можуть бути усунуті самим працівником, зокрема: пожежа, повінь (інші стихійні лиха); аварії або простій на транспорті; виконання громадянського обов`язку (надання допомоги особам, потерпілим від нещасного випадку, порятунок державного або приватного майна при пожежі, стихійному лиху); догляд за захворілим зненацька членом родини; відсутність на роботі з дозволу безпосереднього керівника; відсутність за станом здоров`я. Вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати всі надані сторонами докази».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 листопада 2021 року у справі № 212/9516/19 (провадження № 61-14592св21), на яку є посилання в касаційній скарзі, значено, що: «прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня. Пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантій, наданих порушнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення. Разом з тим правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, в тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника. Невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений наданими суду доказами».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2025 року у справі  № 760/9573/23 (провадження № 61-16960св24), зазначено, що «загальновідомим є той факт, що російська федерація чинить збройну агресію проти України, у зв`язку з чим Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 введено з 24 лютого 2022 року в Україні воєнний стан, який діє і на теперішній час. Разом з тим сам по собі цей факт, без доведення працівником причинно-наслідкового зв`язку між чиненням збройної агресії проти України та неможливістю прибути на роботу, не є достатньою підставою вважати поважною причину відсутності працівника на роботі. Як установив суд апеляційної інстанції, починаючи з 24 лютого 2022 року місто Одеса не входило до переліку територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації. УПП в Одеській області ДПП, у якому працювала позивач, свою роботу у зв`язку із введенням воєнного стану не зупиняло, тому обґрунтовано вважав, що виїзд позивача з міста Одеси за кордон не є поважною причиною відсутності її на роботі».
У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
У справі, що переглядається:
у січні 2024 року  ОСОБА_1 звернулась з позовом до АТ «Енергоатом» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Позов обґрунтовувала тим, що перебувала у трудових відносинах з відповідачем. З 14 лютого 2022 року по 25 лютого 2022 року вона перебувала у щорічній відпустці, а 28 лютого 2022 року - у відпустці без збереження заробітної плати. На час введення 24 лютого 2022 року в Україні воєнного стану, ОСОБА_1 перебувала в Єгипті, тому повідомила свого безпосереднього керівника про неможливість своєчасного повернення на роботу та звернулась до відповідача із заявою про надання їй невикористаної частини щорічної відпустки. Проте, пізніше ОСОБА_1 стало відомо, що на підставі цієї заяви їй було надано відпустку без збереження заробітної плати за сімейними обставинами за період з 01 березня 2022 року по 15 березня 2022 року, хоча таку заяву адміністрації підприємства відповідача вона не подавала. Побоюючись за своє життя та здоров`я, з перших днів військової агресії вона змушена була залишатись за кордоном. Вона повідомила відповідача про те, що як тільки стане безпечно, то повернеться та приступить до роботи. Проте, відповідач, володіючи відомостями про причини її відсутності на роботі, які є поважними, безпідставно видав оспорюваний наказ про звільнення її з роботи з 24 березня 2022 року за прогул без поважних причин, на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України;
при відмові у задоволенні позову суди вказали, що на час повномасштабного вторгнення збройних сил російської федерації в Україну ОСОБА_1 перебувала у відпустці, знаходилась за кордоном. 28 лютого 2022 року у доступний спосіб подала адміністрації підприємства відповідача заяву про надання їй відпустки, таку її заяву було отримано, розглянуто та надано відпустку без збереження заробітної плати за сімейними обставинами тривалістю 14 календарних днів з 01 березня 2022 року по 15 березня 2022 року. У період з 16 березня 2022 року по 24 березня 2022 року включно ОСОБА_1 на робоче місце не з`явилась, до роботи не стала, після 16 березня 2022 року із заявами про надання їй відпустки без збереження заробітної плати не зверталась. До Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії, можливе ведення бойових дій або тимчасово окупованих територій російською федерацією, Вараський район Рівненської області не включався. ВП «Рівненська АЕС» ДП «Енергоатом» працювало у штатному режимі, посада, яку обіймала ОСОБА_1 у ВП «Рівненська АЕС» ДП «Енергоатом» - машиніст насосних установок гідротехнічного цеху, відноситься до посад оперативного персоналу. Відповідно до Вказівки генерального директора ВП «Рівненська АЕС» ДП «Енергоатом» № 11 від 24 лютого 2022 року, у зв`язку з введенням воєнного стану в Україні та з метою забезпечення безперервного та сталого функціонування ВП «Рівненська АЕС» було призупинено дію графіків відпусток персоналу підприємства. Причини відсутності ОСОБА_1 на роботі у період з 16 березня 2022 року по 24 березня 2022 року роботодавцем були з`ясовані, що підтверджується актами № 172-237-А-ГТЦ від 16 березня 2022 року та № 172-241-А-ГТЦ від 21 березня 2022 року комісії уповноважених працівників гідротехнічного цеху ВП «Рівненська АЕС» ДП «Енергоатом» (на даний час - філії «ВП «Рівненська АЕС» АТ «Енергоатом»), а також показаннями свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_7. , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 . Введення на території України 24 лютого 2022 року воєнного стану не може бути визнано судом об`єктивною обставиною, яка безумовно перешкоджала ОСОБА_1 з`явитися на роботу і не могла бути нею усунута. Відсутність письмових пояснень ОСОБА_1 про причини неявки на роботу у період з 16 березня 2022 року по 24 березня 2022 року, за встановленої судом відсутності поважних причин її неявки у цей період, не може бути підставою для визнання незаконним її звільнення з посади на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України. Також суди вказали, що перед застосуванням дисциплінарного стягнення у виді звільнення з посади. Застосування до ОСОБА_1 суворішого дисциплінарного стягнення не свідчить про неврахування роботодавцем її попередньої роботи, додержання нею трудової дисципліни, її стажу.
Колегія суддів погоджується з такими висновками судів та вважає необґрунтованими доводи касаційної скарги, оскільки суди встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її правильного вирішення, зробили правильний висновок, що звільнення позивача з підстави, передбаченої пунктом 4 статті 40 КЗпП України, є законним, оскільки позивач допустила прогули, була відсутньою без поважних причин на роботі та не надала доказів, які могли б свідчити про поважність причин відсутності на роботі у зафіксований роботодавцем період.
Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд помилково дійшов до висновку, що правова позиція Верховного Суду, що висловлена у постанові від 06 червня 2024 року у справі № 367/569/23 не підлягає застосуванню у спірних правовідносинах, оскільки зазначена постанова Верховного Суду є релевантною, правовідносини у справах № 367/569/23 та № 565/83/24 є подібними та аналогічними, колегія суддів вважає необґрунтованими.
Так, за обставин справи № 367/569/23 17 серпня 2021 року ОСОБА_1 призначено на посаду комерційного директора ТОВ «ПОЛАР СІФУД УКРАЇНА». Відповідно до наказу ТОВ «ПОЛАР СІФУД УКРАЇНА» від 24 лютого 2022 року № 24022022/2 «Щодо врегулювання порядку оплати праці під час військового стану» в зв`язку з повномасштабним вторгненням росії на територію України та запровадження військового стану по всій території України, встановлено гнучкий графік робочого часу на підприємстві, надано можливість працівникам в залежності від індивідуальної ситуації, яка склалась у кожного, зважаючи на обставини, обирати форму організації праці самостійно, тобто чи дистанційну, чи стаціонарно, відвідуючи робоче місце, ставки оплати праці залишити на тому ж рівні, який був до підписання цього наказу. 
Згідно з наказом ТОВ «ПОЛАР СІФУД УКРАЇНА» від 30 листопада 2022 року № 30112022-1 «Щодо оптимізації праці працівників» в умовах військового стану в країні для продовження нормального функціонування товариства виникла потреба провести ревізію робочого процесу та оптимізувати роботу на підприємстві в умовах фізичної присутності працівників на робочому місці, у зв`язку з чим встановлено, хто з працівників не відвідує робоче місце, фінансовому директору встановити зв`язок з працівниками та з`ясувати обставини та причини по яких працівник не може з`явитися на робочому місці, пояснити працівникам потребу фізичної присутності на робочому місці, оптимізувати роботу працівника, запропонувавши йому варіанти вирішення питання: варіант виходу на робоче місце чи звільнення. 
Відповідно до наказу ТОВ «ПОЛАР СІФУД УКРАЇНА» від 14 грудня 2022 року № 14122022/1 «Щодо проведення службового розслідування» в зв`язку із виявленням осіб, які тривалий час не з`являються на робочому місці та не проводять дистанційної роботи, не виконують будь-яких робочих завдань та обов`язків, призначено службове розслідування щодо встановлення факту і з`ясування обставин нез`явлення на робочому місці та невиконання своїх службових обов`язків ОСОБА_1. Контроль за виконанням наказу покладено на фінансового директора ОСОБА_3 . згідно з довідкою ТОВ «ПОЛАР СІФУД УКРАЇНА» від 05 січня 2023 року № ПС000000002 щомісячно в період з 01 червня 2022 року до 15 грудня 2022 року ОСОБА_1 надходили нарахування у вигляді заробітної плати. Це підтверджується дослідженими судами копій квитанцій, які долучені позивачем до позову. 
Суди вказали, з цим погодився суд касаційної інстанції, що відсутність працівника на роботі у зв`язку з військовим вторгненням російської федерації на територію України не може бути кваліфікована як прогул без поважної причини. При цьому нормами законодавства про працю не передбачено обов`язку працівника повідомляти роботодавця про своє місцезнаходження та / чи отримання статусу біженця або визнання його особою, яка потребує тимчасового захисту. 
Касаційний суд також погодився з висновками суду апеляційної інстанції, який вказав, що зважаючи на ситуацію на території України, працівники, які не виходять на роботу внаслідок обставин, пов`язаних з бойовими діями, або ті, які не мають змоги виходити на роботу у зв`язку з небезпекою для життя і здоров`я, не підлягають автоматичному звільненню чи, наприклад, за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України. Це обумовлено необхідністю збереження життя та здоров`я таких працівників та їх сімей і вважається як відсутність на роботі з поважних причин. Якщо з таким працівником відсутній зв`язок, до з`ясування причин і обставин його відсутності за ним зберігаються робоче місце та посада, трудові відносини не припиняються, однак час таких неявок не зараховується до стажу роботи, що дає право на щорічну відпустку, та у загальному випадку не підлягає оплаті. суди також встановили, що ОСОБА_1 не було повідомлено ТОВ «ПОЛАР СІФУД УКРАЇНА» про наказ від 14 грудня 2022 року № 14122022/1 «Щодо проведення службового розслідування», а тому вона не мала можливості надати пояснення причин своєї відсутності на підприємстві. 
Тобто, фактичні обставини справи у цій справі та фактичні обставини у постанові, на яку посилається позивач, є різними.
Доводи касаційної скарги про помилкове застосування судами Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» не може бути підставою для скасування судових рішень, оскільки не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України). 
Правильним по суті рішення є в тому випадку, коли воно відповідає вимогам законності й обґрунтованості, оскільки порушення останніх має наслідком зміну або скасування оскарженого судового рішення. Оскаржене судове рішення належить залишати без змін за наявності незначних порушень закону, які вже були усунені при розгляді справи, або ж таких, які можуть бути виправлені судом апеляційної інстанції. Правило про те, що «не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань» стосується випадків, коли такі недоліки не призводять до порушення основних засад (принципів) цивільного судочинства (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 522/18010/18 (провадження № 61-13667сво21)).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Доводи касаційної скарги, з урахуванням меж касаційного перегляду та необхідності врахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2025 року у справі  № 760/9573/23 (провадження № 61-16960св24), не дають підстави для висновку, що судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права. Таким чином, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а судові рішення - без змін.
Оскільки судові рішення підлягають залишенню без змін, то судові витрати, понесені на сплату судового збору за подання касаційної скарги, покладаються на особу, яка її подала.
Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.
Рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 03 травня 2024 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 01 серпня 2024 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді                                                                            І. О. Дундар
Є. В. Краснощоков
В. І. Крат