КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

справа №755/18395/24                                                                                  Головуючий у І інстанції - Гончарук В.П.
апеляційне провадження №22-ц/824/13934/2025                                       Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ 
 
04 листопада 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
судді-доповідача Приходька К.П., 
суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,
за участю секретаря Миголь А.А.,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу  ОСОБА_1  на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 06 червня 2025 року 
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Авдієнко Оксана Віталіївна про визнання частки померлої у спільному майні подружжя, визнання заяви недійсною про відмову у прийнятті спадщини, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину в частині спадкового майна та визнання права власності в порядку спадкування,-
установив:
 
У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Авдієнко О.В. про визнання частки померлої у спільному майні подружжя, визнання заяви недійсною про відмову у прийнятті спадщини, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину в частині спадкового майна та визнання права власності в порядку спадкування.
В обґрунтування вимог позову зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його дружина ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть.
Після смерті дружини він звернувся в шестимісячний термін до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Авдієнко О.В. із заявою про прийняття спадщини.
Відкрилась спадщина на нерухоме майно померлої дружини, а саме на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .
Заповіт за життя дружина не складала, тому спадкування відбувалося за законом.
Крім нього іншими спадкоємцями, які подали заяву до нотаріуса після смерті дружини про прийняття спадщини є донька - ОСОБА_2 , яка є їх спільною донькою.
В провадженні Дніпровського районного суду м. Києва перебувала цивільна справа №755/8371/22 за позовом  ОСОБА_2 до нього , третя особа: Відділ з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації місця проживання.
З матеріалів даної справи йому стало відомо, що відповідач ОСОБА_4 стала одноособовим власником спірної квартири АДРЕСА_2 .
Підставами для видачі правовстановлюючих документів на спірну квартир стали: заява від 21 січня 2019 року приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Авдієнко О. В. про те, що він не претендує на видачу свідоцтва про право власності на 1/2 частку у спільному майні подружжя, оскільки вищезазначене спадкове майно було особистою власністю дружини; свідоцтво про право на спадщину за законом від 16 квітня 2019 року, яким спадщину на всю квартиру видано ОСОБА_2 (відповідачу) без врахування факту придбання даної квартири в шлюбі померлою дружиною та ним, тобто не враховано нотаріусом при оформленні спадщини, що дана квартира має статус спільної сумісної власності та як наслідок, що спадкуватися може тільки 1/2 частина спадкового майна, так як 1/2 даної квартири належить йому як чоловіку померлої дружини; витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 16 квітня 2019 року.
Після того, як він дізнався про існування даних документів він звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Авдієнко О.В. з проханням надати йому ознайомитися з спадковою справою 1/2019, щодо померлої ОСОБА_3 , видати йому свідоцтво про спадщину або відмову в її видачі.
Однак, нотаріус відмовила йому, посилаючись на те, що він не є спадкоємцем, відмовився повністю від даної квартири, та що не має жодного права на неї, а тому не має права навіть і на ознайомлення з матеріалами спадкової справи.
Письмової відмови у доступі до спадкової справи та відмови у видачі свідоцтва про права на спадщину йому нотаріусом видано не було.
Вказував, що спірна квартира за життя померлої дружини належала ОСОБА_3 згідно з договором міни від 17 серпня 1994 року .
Проте, так як 05 березня 1983 року між ним та ОСОБА_3 було укладено шлюб, то спірна квартира була придбана в шлюбі та є об`єктом спільної сумісної власності.
Оскільки він та спадкодавець придбали спірну квартиру під час перебування у шлюбі, ця квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і його дружині належала 1/2 частина цієї квартири, то за таких обставин оформлення права власності на спірну квартиру в цілому на ім`я відповідача є порушенням його прав на спадкування належної йому частки у спадковому майні та порушенням права на належну йому частку у спільній сумісній власності подружжя.
Тому, з урахуванням вищевикладених документів та фактів він є власником 1/2 спірної квартири, так як вона є спільною сумісною власністю та його 1/2 частка не підлягає спадкуванню.
Таким чином, нотаріусом було порушено його права при видачі свідоцтва про прийняття спадщини на цілу частину спірної квартири виключно відповідачу - ОСОБА_2 .
Вказував, що не використання ним за життя свого права на отримання свідоцтва на 1/2 частку в спільному майні подружжя як той з подружжя, який пережив іншого, не позбавляє його права спільної сумісної власності, оскільки отримання одним з подружжя, який пережив іншого, свідоцтва про право власності на частку в їх спільному майні є його правом, а не обов`язком. Частка у спільній сумісній власності того з подружжя, хто пережив іншого, не входить до складу спадщини і не включається до спадкової маси.
Оскільки до складу спадщини після смерті ОСОБА_3 входила лише частина спірної квартири, то ОСОБА_2 (відповідач) не мала права на спадкування усієї квартири в цілому після смерті ОСОБА_3 (матері) , оскільки частина цієї квартири належала йому на праві спільної сумісної власності.
У зв`язку з цим, свідоцтво про право на спадщину після смерті ОСОБА_3 , видане ОСОБА_2 на спірну квартиру у цілому, підлягає визнанню частково недійсним у розмірі 1/2 частини спадкового майна.
З врахуванням викладеного вважав, що при здійснені нотаріальної дії, а саме видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, видане приватним нотаріусом КМНО Авдієнко О.В. 16 квітня 2019 року яким за відповідачем було визнано право власності на спірну квартиру №75 , порушені його права як співвласника даної квартири.
Просив суд, встановити факт належності ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 частку в спільному майні подружжя, а саме квартири АДРЕСА_2 .
Визнати недійсною заяву про відмову від прийняття спадщини від 21 січня 2019 року по спадковій справі №1/2019, щодо майна померлої ОСОБА_3 .
Визнати недійсним в частині частки спадкового майна свідоцтво про право на спадщину за законом, видане приватним нотаріусом КМНО Авдієнко О.В. 16 квітня 2019 року за реєстром №420 після смерті ОСОБА_3 на ім`я відповідача ОСОБА_2 .
Визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 право власності на частини спірної квартири АДРЕСА_2 .
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 06 червня 2025 року  у задоволенні зазначеного вище позову відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1  подав апеляційну скаргу, оскільки вважає рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що йому належить 1/2 частка у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 на підставі права власності, а не за правом спадкування.
Підписання ним заяви від 21 січня 2019 року, що квартира є особистою власністю померлої дружини, не змінює правового статусу майна, як сумісного майна подружжя, та не має наслідком входження належної йому частини квартири до складу спадщини померлої дружини.
Він не може в односторонньому порядку відмовитися від належного йому права власності, заява такого змісту фактично є відмовою від майнового права без встановленої законом форми та змісту. 
Тобто, квартира за адресою: АДРЕСА_1 , є спільною сумісною власністю подружжя, його та ОСОБА_5 .
Таким чином, вказує, що суд першої інстанції не звернув уваги на той факт, що частка спірної квартири, що була набута подружжям під час шлюбу, не входить до складу спадщини, а належить йому, як другому із подружжя на підставі права власності, незалежно від поданих ним заяв.
Просив суд, скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 06 червня 2025 року та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
На вказану апеляційну скаргу ОСОБА_2 подала відзив, в обґрунтування якого зазначила, що позивач не звертався до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя, подав нотаріусу заяву про відмову від отримання такого свідоцтва з посиланням на те, що спадкове майно було особистою приватною власністю спадкодавця. 
Так, позивач не був позбавлений права після смерті своєї дружини оформити право власності на частку у праві власності на спірну квартиру, якщо вважав його спільним майном подружжя, проте, ОСОБА_1 після смерті своєї дружини як прямо (заява від 21 січня 2019 року), так і своєю поведінкою (не звернувся до нотаріуса про видачу йому свідоцтва про право власності на частку), показав, що не буде реалізовувати своє право на отримання відповідного свідоцтва, оскільки квартира була особистою власністю його померлої дружини.
Вказує, що під час розгляду справи в суді першої інстанції позивач не скористався своїм процесуальним правом на зміну предмету або підстав позову, а тому його посилання на те, що заява від 21 січня 2019 року оскаржується як така, що порушує публічний порядок та визнавати її недійсною згідно зі ст.ст. 203, 215 ЦК - з огляду на порушення імперативних норм закону, фактично є зловживання, оскільки такі вимоги не були викладені безпосередньо в позовній заяві.
Заява позивача від 21 січня 2019 року є одностороннім правочином. Позивачем не вказано жодних правових підстав для визнання її недійсною.
Наголошує, що рішення позивача, щодо відмови від спадщини було добровільним та свідомим та неодноразово озвучувалося ним особисто.
Просила суд, апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 06 червня 2025 року залишити без змін.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав. 
Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 перебував у шлюбі з ОСОБА_3 з 05 березня 1983 року, та ІНФОРМАЦІЯ_3 у них в шлюбі народилася донька ОСОБА_2 (відповідач).
17 серпня 1994 року ОСОБА_3 на підставі договору міни стала власником квартири АДРЕСА_2 .
ІНФОРМАЦІЯ_4 померла ОСОБА_3 
21 січня 2019 року відповідач ОСОБА_2 звернулася до приватного нотаріуса КМНО Авдієнко А.В., щодо прийняття спадщини після смерті її матері ОСОБА_3 .
21 січня 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса КМНО Авдієнко А.В. із заявою в якій зазначив, що він відмовляється від прийняття спадщини після померлої дружини ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 .
Також, позивач ОСОБА_1 в даній заяві зазначив, що він не претендує на видачу свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя, оскільки вищезазначена квартира АДРЕСА_2 , що входила до складу спадщини була особистою власністю його дружини.
16 квітня 2019 року було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, відповідно до якого відповідач ОСОБА_2 набула право власності на спірну квартиру  АДРЕСА_2 .
Як слідує з матеріалів спадкової справи, позивачу були роз`яснені його права, щодо визнання його права власності на частку у спірному майні , а саме на частку в спірній квартирі, як на спільне майно подружжя, але позивач зазначав, що спірна квартира є одноособовою власністю спадкодавця, та в подальшому до нотаріуса з відповідними заявами не звертався.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не звертався до нотаріуса про відкликання заяви про відмову від прийняття спадщини протягом строку, встановленого для її прийняття, а також не ставив питання, щодо визнання за собою права власності на частку в спірному майні, як таке, що було набуте в шлюбі, а тому, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими.
З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.
Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла до інших осіб (спадкоємців) (ст. 1216 ЦК України). 
Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. 
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). 
Статтею 1220 ЦК України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч. 3 ст. 46 цього Кодексу). 
Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. 
Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (ст. 1223 ЦК України). 
У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України). 
Статтею 1226 ЦК України визначено, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. 
Відповідно до частин 1 та 2 ст. 71 Закону України «Про нотаріат», у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. На підставі письмової заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, за згодою другого з подружжя, що є живим, у свідоцтві про право власності може бути визначена і частка померлого у спільній власності. 
Отже, потрібно розрізняти ситуації, коли майно, зареєстроване за одним із подружжя на праві власності, є об`єктом права спільної сумісної власності, та коли таке майно, є особистою власністю одного із подружжя. 
Після смерті одного із подружжя, відкривається спадщина тільки на майно, яке належало спадкодавцю особисто, відповідно частка іншого із подружжя у об`єкті, який є спільним сумісним майно, не входить до складу спадщини. 
Отже, той з подружжя, хто є живим, реалізуючи свої права як спадкоємець, має право подати заяву про прийняття спадщини (чи відмови у її прийнятті), а також заяву про видачу свідоцтва про право на частку в спільному майні подружжя. 
Як було вказано вище, позивач своєю заявою від 21 січня 2019 року добровільно вказав, що не претендує на видачу свідоцтва про право власності на 1/2 частку у спільному майні подружжя, оскільки вищезазначене спадкове майно було особистою приватною власністю його дружини. Позивач добровільно відмовився від права на 1/2 частку спірної квартири, оскільки вважав його особистою приватною власністю дружини. 
Відповідно, заява одного із подружжя, хто є живим, про те, що він не претендує на одержання свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя, оскільки майно є особистою приватною власністю спадкодавця, підтверджує правовий статус майна померлого, як його особистого майна. 
Верховний Суд у своїй постанові від 06 лютого 2019 року, прийнятій за результатам розгляду цивільної справи №564/718/15-ц, зазначив, що подаючи заяву про видачу свідоцтв про право власності на частку у спільному майні, другий з подружжям заявляє про те, що зареєстроване за спадкодавцем майно має статус спільного майна подружжя і належить їм у рівних частках. Звернення до нотаріуса із відповідною заявою про видачу свідоцтва є правом, а не обов`язком другого з подружжя. Неподання такої заяви можна розцінити як визнання іншим з подружжя належності майна особисто спадкодавцю, так як набуття майна у період шлюбу не виключає можливість віднесення такого майна до роздільного майна подружжя. 
У вказаній справі, Верховний Суд погодився з висновками судів попередніх інстанції про те, що оскільки особа не заявила про віднесення житлового будинку з надвірними будівлям до спільного майна подружжя і про належність їй 1/2 його частки, то зазначений будинок увійшов до складу спадщини після померлого у цілому. Визначальним при застосуванні ст. 71 ЗУ «Про нотаріат», на думку Верховного Суду, є подання іншим із подружжя заяви про видачу свідоцтва про право власності на частку спільному майні, тобто заявлення вимог, щодо віднесення майна до спільного майна подружжя. 
Позивач не звертався до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право власності на частку спільному майні подружжя, подав нотаріусу заяву про відмову від отримання такого свідоцтва з посиланням на те, що спадкове майно було особистою приватною власністю спадкодавця. 
Колегія суддів наголошує, що позивач не був позбавлений права після смерті своєї дружини оформити право власності на частку у праві власності на спірну квартиру, якщо вважав його спільним майном подружжя. 
Проте, ОСОБА_1 після смерті своєї дружини як прямо (заява від 21 січня 2019 року), так і своєю поведінкою (не звернувся до нотаріуса про видачу йому свідоцтва про право власності на частку), демонстрував, що не буде реалізовувати своє право на отримання відповідного свідоцтва, оскільки квартира була особистою власністю його померлої дружини.
Добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. 
Доктрина venire contrafactum proprium (заборон суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contrafactum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). 
В основі доктрини venire contrafactum proprium знаходиться принцип добросовісності. 
Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. 
Якщо особа, яка має право на оспорення документу (наприклад, свідоцтва про право на спадщину) чи юридичного факту (зокрема, правочину, договору, рішення органу юридичної особи), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізовувати своє право на оспорення, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право на оспорення суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права. 
Такі висновки містяться у постанові Верховного Суду у справі №450/2286/16-ц від 07 жовтня 2020 року, постанові Верховного Суду у справі  604/946/20 від 11 вересня 2024 року та постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду у справі №532/1550/23 від 04 листопада 2024 року. 
Таким чином, спірна квартира не є спільною сумісною власністю подружжя, а отже, підстави для визнання за позивачем права власності на 1/2 частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , та визнання недійсним в частині 1/2 спадкового майна свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Авдієнко О.В. 16 квітня 2019 року за реєстровим №420 після смерті ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_2 , відсутні.
Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).
Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У ч.ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не звернув уваги на той факт, що частка спірної квартири, що була набута подружжям під час шлюбу, не входить до складу спадщини, а належить йому, як другому із подружжя на підставі права власності, незалежно від поданих ним заяв, суд не бере до уваги, оскільки дані обставини не впливають на законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції та спростовані вищезазначеним.
Колегія суддів наголошує, що заява позивача від 21 січня 2019 року є одностороннім правочином. Позивачем не вказано жодних правових підстав для визнання її недійсною.
Належних та допустимих доказів на підтвердження сукупності обставин, що мають значення для вирішення спору, позивач суду не надав, а самі по собі пояснення про ці обставини не дають підстав вважати їх установленими.
Отже, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення.
Натомість, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а відтак не впливають на законність та обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції рішення.
При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.
Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 372, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,-
 
постановив:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 06 червня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складено 12 листопада 2025 року.

Суддя-доповідач                                                      К.П. Приходько
 
Судді                                                                         Т.О. Писана
 
С.О. Журба