ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
11 листопада 2025 року
м. Київ
 
справа № 302/1098/24
провадження № 51-2937 км 25
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати 
Касаційного кримінального суду (далі - Суд, колегія суддів) у складі:
 
головуючого судді                                              ОСОБА_1 ,
суддів:                                                                     ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання                         ОСОБА_4 ,
прокурора                                                              ОСОБА_5 ,
у режимі відеоконференції:
захисника                                                              ОСОБА_6 ,
засудженого                                                         ОСОБА_7 
 
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_6 на вирок Міжгірського районного суду Закарпатської області від 15 листопада 2024 року та ухвалу Закарпатського апеляційного суду від 13 травня 2025 року стосовно
ОСОБА_7 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
уродженця та мешканця 

АДРЕСА_1 ,
 
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Міжгірський районний суд Закарпатської області вироком від 15 листопада 2024 року, залишеним без змін ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 13 травня 2025 року, засудив ОСОБА_7 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК, до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років та на підставі ст. 75 КК звільнив його від відбування призначеного покарання з випробовуванням з іспитовим строком 1 рік, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК.
За обставин, детально викладених у судових рішеннях, ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він, перебуваючи 12 липня 2024 року приблизно о 15:07  біля входу до магазину «Рукавичка» на вул. Шевченка 67-А у селищі Міжгір?я Хустського району Закарпатської області, скориставшись відсутністю володільця,в умовах воєнного стану, таємно викрав поясну сумку «бананку», в якій знаходились мобільний телефон «Xiaomi Redmi Note», сім-картка оператора мобільного зв`язку ТОВ «Лайфселл», зарядний пристрій «XiaomiMi», спричинивши потерпілій ОСОБА_8 матеріальної шкоди на загальну суму 5 739 грн.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 , не погоджуючись із судовими рішеннями через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильною правовою оцінкою обставин справи, просить їх скасувати, кримінальне провадження стосовно ОСОБА_7 - закрити на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) у зв`язку з відсутністю в діянні останнього складу кримінального правопорушення.
Свої вимоги захисник обґрунтовує тим, що:
- стороною обвинувачення не доведено таємність викрадення та наявність у ОСОБА_7 мети та умислу на вчинення крадіжки з корисливих мотивів; 
- знайдені ОСОБА_7 речі є знахідкою, він мав намір повернути телефон власнику за винагороду;
- вина ОСОБА_7 не доведена поза розумним сумнівом, вирок ґрунтується на припущеннях;
- у кримінальному провадженні неправильно визнано ОСОБА_8 потерпілою, а не її неповнолітнього сина ОСОБА_9 ;
- суди першої та апеляційної інстанцій застосували нерелевантну до обставин цього кримінального провадження практику Верховного Суду, не врахували тверджень сторони захисту та безпідставно засудили ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 185 КК. 

Позиції учасників судового провадження
Захисник і засуджений підтримали касаційну скаргу та просили її задовольнити.
Прокурор заперечив проти задоволення касаційної скарги, просив залишити без зміни оскаржувані судові рішення.
Мотиви Суду
Положеннями ст. 433 КПК визначено, що суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу;переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення (ч. 1 ст. 412 КПК).
Відповідно до приписів ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
У поданій касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 покликається на  істотне порушення вимог кримінального процесуального закону під час досудового розслідування та судового розгляду, що, на його переконання, призвело до неправомірного засудження ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 185 КК. 
Статтею ст. 370 КПК визначено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. 
Обвинувальний вирок ухвалюється судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.
Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.
Згідно із ст. 94 КПК оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок. Безпосередність сприйняття доказів дає змогу суду належним чином дослідити і перевірити їх (як кожний доказ окремо, так і у взаємозв`язку з іншими доказами), здійснити їхню оцінку за критеріями, визначеними у зазначеній статті, і сформувати повне та об`єктивне уявлення про фактичні обставини конкретного кримінального провадження.
Оцінка доказів здійснюється судом за критеріями належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а сукупності зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Так, свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК, правильність кваліфікації його дій за даною нормою кримінального закону суд першої інстанції зробив на підставі доказів, досліджених та оцінених у сукупності з дотриманням вимог кримінального процесуального закону.
Той факт, що ОСОБА_7 вчинив таємне викрадення чужого майна в умовах воєнного стану, суд першої інстанції встановив, урахувавши, зокрема:
- показання потерпілої ОСОБА_8 про те, що 12 липня 2024 року її неповнолітній син ОСОБА_9 біля входу до магазину «Рукавичка» забув сумку «бананку», в якій був мобільний телефон «Xiaomi Redmi Note» моделі «12S» та зарядний пристрій. Через якийсь час син помітив відсутність сумочки й телефону та повернувся за ними до магазину, проте їх там уже не було. Вона звернулась до адміністрації магазину з проханням оглянути відео з камер спостереження, на якому вони побачили, що невідомий їм чоловік, в якому потерпіла впізнала присутнього в залі судових засідань обвинуваченого ОСОБА_7 , вийшовши з магазину, присів на мурі біля сумочки «бананки», яка належала сину. Після цього він взяв сумочку в руки та відкрив її, побачивши її вміст, озирнувся та із сумкою пішов у невідомому напрямку. ОСОБА_8 намагалась додзвонитись на номер телефону сина, проте пристрій був вимкнений. Не маючи можливостей повернути мобільний телефон, вона звернулась до правоохоронних органів. Вилучені у ОСОБА_7 працівниками поліції речі - сумка «бананка», мобільний телефон «Xiaomi Redmi Note» моделі «12S» та зарядний пристрій належали їм;
- аналогічними показання неповнолітнього свідка ОСОБА_9 ;
- показання свідка ОСОБА_10 - дружини обвинуваченого - про те, що 12 липня 2024 року приблизно о 15 годині вона разом з чоловіком була в центрі селища Міжгір`я, куди приїхали своїм автомобілем. Вона пішла за покупками, а коли повернулась до автомобіля, чоловік показав їй знайдену сумку з мобільним телефоном, після чого вони поїхали додому. Вдома спробували розблокувати телефон і замінити в ньому сім-карту. Оскільки це не вдалось, вирішили тримати його зарядженим і повернути власнику за винагороду, у випадку, якщо такий знайдеться. Телефон вони видали поліцейським добровільно. Стверджувала, що її чоловік не викрадав сумку, а знайшов її;
- показання свідка ОСОБА_11 про те, що вона  працює в магазині «Рукавичка». 12 липня 2024 року до неї звернулась ОСОБА_8 з проханням подивитись відеозаписи з камер відеоспостереження для того, щоб побачити хто заволодів телефоном її сина ОСОБА_9 , залишеним на мурі біля входу в магазин. Вони переглянули записи з камер відеоспостережень, на яких побачили, як невідомий чоловік, в якому свідок упізнала присутнього в залі судових засідань обвинуваченого ОСОБА_7 , забирає з муру сумочку «бананку» та, подивившись її вміст, йде з нею в невідомому напрямку;
відомості, які містяться у:
- протоколі обшуку (з відеоматеріалами до нього) від 18 липня 2024 року;
- протоколах огляду предметів (з відеоматеріалами до них) від 15, 19, 24 та 26 липня 2024 року;
- висновках експерта № СЕ-19/107-24/7853-ТВ, № СЕ-19/107-24/7854-ТВ,                           № СЕ-19/107-24/7855-ТВ від 23 липня 2024 року;
- речові докази.
Отже, дослідивши зібрані у справі докази та здійснивши їх аналіз, суд першої інстанції встановив сукупність усіх передбачених законом ознак складу злочину, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК, й, ухвалюючи вирок, дійшов висновку про те, що ОСОБА_7 вчинив саме інкриміноване йому суспільно небезпечне діяння та його винуватість доведена поза розумним сумнівом. 
Заразом суд першої інстанції дав критичну оцінку показанням обвинуваченого ОСОБА_7 щодо невизнання ним своєї провини у вчиненому, визнавши їх такими, що надані з метою уникнення кримінальної відповідальності, та зазначивши, що вони спростовуються встановленими під час судового розгляду фактичними обставинами та зібраними у справі доказами.
Порушень процесуального порядку збирання наведених у вироку доказів за матеріалами провадження не встановлено та судом в цілому правильно вирішено питання про їхню належність і допустимість.
Відповідно до частин 1, 2 ст. 22 КПК кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.
Як установлено з матеріалів кримінального провадження та технічних носіїв запису судових засідань, під час судового розгляду в суді першої інстанції учасникам процесу було забезпечено право на відстоювання своєї позиції.
Суд першої інстанції перевірив аргументи сторони захисту і навів достатні мотиви для їхнього відхилення, врахувавши релевантну практику Верховного Суду щодо розмежування крадіжки та знахідки.
Судовий розгляд проведено з дотриманням вимог ст. 337 КПК, в межах пред`явленого обвинувачення, діям ОСОБА_7 дано правильну юридичну оцінку. Висновки суду першої інстанції про винуватість  ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК, достатньо обґрунтовані та вмотивовані, вирок містить формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, в ньому наведені докази на підтвердження встановлених судом обставин, тобто він відповідає вимогам статей 368, 370, 373, 374 КПК.
На думку колегії суддів, суд першої інстанції дотримався вимог ст. 22, ч. 1 ст. 337 КПК щодо змагальності сторін, рівності прав на збирання та подання доказів і судового розгляду в межах висунутого обвинувачення.
Призначаючи ОСОБА_7 покарання та звільняючи від його відбування, суд першої інстанції, як убачається з вироку, врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, конкретні обставини справи, відсутність обставин, що обтяжують покарання, наявність пом`якшуючої покарання обставини - активне сприяння розкриттю злочину, висновок органу пробації, дані про особу винного, зокрема те, що він раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем проживання, є пенсіонером, особою похилого віку, тобто дотримався вимог статей 50, 65-67, 75 КК. 
Доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 , які є аналогічними до доводів його касаційної скарги, були перевірені судом апеляційної інстанції, який, розглядаючи апеляційну скаргу на вирок суду першої інстанції, з дотриманням вимог 404, 405, 407, 412-414 КПК проаналізував їх, дав на них вичерпну відповідь, зазначивши в ухвалі достатні підстави, через які визнав їх необґрунтованими.
За результатами перегляду вироку суд апеляційної інстанції погодився з оцінкою доказів, досліджених місцевим судом і врахованих при доведенні винуватості ОСОБА_7 , дійшовши висновку про відсутність підстав для скасування вироку.
У своїй ухвалі суд апеляційної інстанції зазначив про те, що доводи захисника не спростовують правильності кваліфікації дій ОСОБА_7 та висновку суду першої інстанції про доведеність його винуватості у вчиненні таємного викрадення чужого майна в умовах воєнного стану та про обґрунтованість призначеного йому в межах санкції ч. 4 ст. 185 КК покарання.
Зокрема, відхиляючи доводи захисника про невстановлення в діях ОСОБА_7 корисливого мотиву, суд зазначив про те, що обвинувачений ОСОБА_7 розумів, що речі, якими він заволодів, мають певну цінність, яка може мати грошовий вираз.
Перевіркою матеріалів кримінального провадження апеляційний суд не виявив допущення тих істотних порушень, які призвели до порушення прав обвинуваченого ОСОБА_7 як під час досудового розслідування, так і під час судового розгляду в суді першої інстанції.
Перегляд кримінального провадження в апеляційному порядку здійснювався відповідно до вимог кримінального процесуального закону, ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.
Доводи про відсутність в діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК - таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене в умовах воєнного стану
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 покликається на те, що ОСОБА_7 не мав умислу на заволодіння майном, яке він знайшов біля магазину, а тому в його діях немає складу інкримінованого злочину.
Ці доводи сторони захисту також були предметом перевірки судів першої та апеляційної інстанцій, які їх відхилили, констатувавши наявність в діях ОСОБА_7 умислу саме на викрадення чужого майна.
За приписами матеріального права крадіжка - це таємне викрадення (заволодіння) майна, яке завідомо є чужим для винного, тобто воно перебуває у власності іншої особи, і винний не має на це майно ні дійсного, ні гаданого права.
Знахідка - це рухома річ (майно), втрачена або загублена власником (володільцем) поза його волею і ким-небудь знайдена.
Відповідно до ст. 337 ЦК України особа, яка знайшла загублену річ, зобов`язана негайно повідомити про це особу, яка її загубила, або власника речі і повернути знайдену річ цій особі.
Особа, яка знайшла загублену річ у приміщенні або транспортному засобі, зобов`язана передати її особі, яка представляє володільця цього приміщення чи транспортного засобу. Особа, якій передана знахідка, набуває прав та обов`язків особи, яка знайшла загублену річ.
Заволодіння майном, яке фактично не вийшло з володіння власника, а опинилося з будь-яких причин у неналежному, але відомому йому місці (залишене чи забуте), особою, яка знала, кому належить це майно, мала підстави вважати, де знаходиться власник речі, й усвідомлювала, що він може за нею повернутися, слід розцінювати не як привласнення знахідки, а як крадіжку чужого майна.
Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово наголошував на тому, що на відміну від крадіжки, привласнене майно може вважатися знахідкою лише за умов, якщо місцезнаходження цього майна власнику не відомо, між втратою майна та його знахідкою пройшов тривалий час, який давав власнику підстави вважати майно остаточно втраченим, а особа, яка знайшла це майно, не була очевидцем події втрати та сама не чинила будь-яких активних дій, спрямованих на вилучення майна з володіння власника, а також відсутня можливість виявлення (ідентифікації) законного власника майна.
За змістом судових рішень неповнолітній ОСОБА_9 забув біля магазину «Рукавичка» поясну сумку «бананку», в якій знаходились мобільний телефон «Xiaomi Redmi Note» моделі «12S» з сім-карткою оператора мобільного зв`язку ТОВ «Лайфселл» та зарядний пристрій «Xiaomi Mi» MDY-11-EZ, незадовго до того, як цим майном заволодів ОСОБА_7 . Тобто зазначені речі не були остаточно втрачені чи загублені. Натомість ОСОБА_7 відвіз цю сумку з речами додому, вимкнув телефон і не вчинив жодних дій для встановлення особи власника та повернення цього майна, маючи таку можливість.
Матеріали кримінального провадження не містять доказів того, що  ОСОБА_7 повідомив працівнику магазина про виявлення поясної сумки з речами, намагався встановити, кому ці речі належать, а навпаки підібрав їх і поїхав з ними додому, отримавши реальну можливість розпорядитися цим майном на власний розсуд.
За встановлених судами обставин такі висновки судів колегія суддів уважає належним чином обґрунтованими та достатньо вмотивованими, а тому доводи сторони захисту про відсутність у ОСОБА_7 умислу на вчинення крадіжки та недоведеність його винуватості у пред`явленому обвинуваченні за ч. 4 ст. 185 КК є неспроможними. 
Доводи про неналежного, на думку захисника, потерпілого у справі
Захисник у касаційній скарзі стверджує про те, що ОСОБА_8 є неналежною потерпілою, оскільки забуті речі належать ОСОБА_9 , тому саме він мав бути визнаний потерпілим у справі.
Відповідно до ч. 1 ст. 55 КПК потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди. 
Як убачається з матеріалів провадження, поясна сумка з речами в ній була забута біля магазину неповнолітнім ОСОБА_9 , тому визнання органом досудового розслідування потерпілою у справі його матері ОСОБА_8 узгоджується з приписами вказаної вище норми процесуального закону.
Відтак доводи захисника в цій частині є необґрунтованими.
Беззаперечних доводів, які би ставили під сумнів законність судових рішень, умотивованість їхніх висновків щодо наявності в діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого саме ч. 4 ст. 185 КК, захисник у касаційній скарзі не навів.
Тих істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які передбачені ст. 412 КПК та які перешкодили чи могли перешкодити судам ухвалити/постановити законні та обґрунтовані судові рішення, Судом не встановлено.
Керуючись статтями 441, 442 КПК, Суд
постановив:
касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Міжгірського районного суду Закарпатської області від 15 листопада 2024 року та ухвалу Закарпатського апеляційного суду від 13 травня 2025 року стосовно ОСОБА_7 - без зміни.
Постанова набирає чинності з моменту оголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_1                             ОСОБА_2                               ОСОБА_3