ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2025 року	Львів	Справа № 260/752/25 пров. № А/857/36634/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
головуючого судді                                        Шавеля Р.М.,
суддів                                                            Бруновської Н.В. та Хобор Р.Б.,
з участю секретаря судового засідання -           Хомин Ю.Є.,

а також сторін (їх представників):
від відповідача -                                         Крупа-Газуда М.В.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 29.05.2025р. про залишення без розгляду позовної заяви ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Закарпатській обл. про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень (суддя суду І інстанції: Дору Ю.Ю., час та місце постановлення ухвали суду І інстанції: 29.05.2025р., м.Ужгород; дата складання повної ухвали суду І інстанції: не зазначена),-

В С Т А Н О В И В:

Оскаржуваною ухвалою від 29.05.2025р. в порядку ч.4 ст.123, п.7 ч.1 ст.240 КАС України залишено без розгляду адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління /ГУ/ ДПС в Закарпатській обл. про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень (а.с.119 і на звороті).

Не погодившись із вказаною ухвалою, її оскаржив позивач ОСОБА_1 , який в апеляційній скарзі просить судову ухвалу скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, покликаючись на порушення судом норм процесуального права, що призвело до помилкового залишення позову без розгляду (а.с.121-123).
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що неодноразово скеровані копії ухвали про залишення позовної заяви без руху не були вручені за місцем проживання позивача з невідомих причин. Поштові відправлення повернуті органом поштового зв`язку без належного вручення адресату. У зв`язку із неврученням ухвали про залишення позову без руху апелянт був позбавлений можливості виконати вимоги суду, що є перешкодою в доступі до суду.

Відповідач ГУ ДПС в Закарпатській обл. скерував до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому останній вважає її необґрунтованою і такою, що не підлягає до задоволення. Наголошує на тому, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального та процесуального права та ухвалив законне і справедливе судове рішення (а.с.160-161).

Протокольною ухвалою від 28.10.2025р. колегія суддів ухвалила розгляд справи здійснювати за відсутності позивача, який в апеляційній скарзі не виявив бажання приймати участь в розгляді справи. Також апеляційний суд вжив належних заходів для повідомлення апелянта про час та місце розгляду його апеляційної скарги, однак згідно відомостей органу поштового зв`язку поштова кореспонденція не вручена адресату (а.с.177-179).
За сукупності таких обставин, заслухавши позицію представника відповідача, апеляційний суд дійшов до висновку про можливість розгляду справи за відсутності апелянта.
Додатково колегія суддів враховує, що відповідно до ч.5 ст.44 КАС України учасники справи зобов`язані: 1) виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; 2) сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; 3) з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; 4) подавати наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; 5) надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні; 6) виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; 7) виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.
Вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки суду, а й учасників справи.
Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989р. у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Він не буде відповідальним за відкладення, викликані станом його здоров`я, оскільки вони пов`язані з форс-мажорними обставинами.

Заслухавши суддю-доповідача, заперечення представника відповідача, перевіривши матеріали справи та скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як слідує із матеріалів справи, 03.01.2025р. позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення ГУ ДПС України у Закарпатській обл. №№ 00035880705, 00035890705 та 00035870705, які датовані 26.07.2023р. (а.с.1-6, 26).
Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 05.02.2025р. зазначену позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви (а.с.28-29).
Після усунення позивачем недоліків позовної заяви, ухвалою суду від 03.03.2025р. в справі відкрито спрощене позовне провадження (а.с.34-35).
18.03.2025р. відповідач подав до суду клопотання про залишення позовної заяви без розгляду в зв`язку із пропуском позивачем строку звернення до адміністративного суду (а.с.39-40).
Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 24.03.2025р. позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви (а.с.84-90).
Копію вказаної ухвали суду направлено на адресу позивача, однак 14.04.2025р. до суду повернулася поштова кореспонденція з підстав невручення позивачу з відміткою поштового відділення «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с.94).
У зв`язку з цим, 15.04.2025р. суд повторно направив копію ухвали суду від 24.03.2025р. за зареєстрованим місцем проживання позивача.
14.05.2025р. поштова кореспонденція суду була знову повернута до суду без вручення такої позивачу з незалежних від суду причин (а.с.104).

Постановляючи спірну ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що до вимог ч.1 ст.131, п.4 ч.6 ст.251 КАС України ухвала про залишення позовної заяви без руху вважається врученою ОСОБА_1 ; останній у встановлений судом строк не навів поважних причин пропуску строку звернення до суду. За таких умов останній пропустив строк звернення до суду, поважних причин його пропуску не вказав.
За таких обставин є наявними підстави для залишення позову без розгляду на підставі ч.4 ст.123, п.7 ч.1 ст.240 КАС України.

Колегія суддів вважає наведені висновки суду першої інстанції по своїй суті правильними та обґрунтованими, виходячи з наступного.

Статтею 55 Конституції України встановлено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
Реалізація порушеного чи оспорюваного права відбувається шляхом пред`явлення позову у формі позовної заяви до суду першої інстанції.

Процесуальна природа та призначення строків звернення до суду зумовлюють при вирішенні питання їх застосування до спірних правовідносин необхідність звертати увагу не лише на визначені в нормативних приписах відповідних статей загальні темпоральні характеристики умов реалізації права на судовий захист - строк звернення та момент обчислення його початку, але й природу спірних правовідносин щодо захисту прав, свобод та інтересів, у яких особа звертається до суду.
Визначення строку звернення до адміністративного суду в системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для відповідача (як правило, суб`єкта владних повноважень в адміністративних справах) та інших осіб того, що зі спливом установленого проміжку часу прийняте рішення, здійснена дія (бездіяльність) не матимуть поворотної дії в часі та не потребуватимуть скасування, а правові наслідки прийнятого рішення або вчиненої дії (бездіяльності) не будуть відмінені у зв`язку з таким скасуванням. Тобто встановлені строки звернення до адміністративного суду сприяють уникненню ситуації правової невизначеності щодо статусу рішень, дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень.

Питання залишення позову без розгляду з підстав пропуску строку звернення до суду без поважних причин врегульовані діючим процесуальним законом.
Зокрема, відповідно до приписів ч.ч.1, 2 ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

В статті 123 КАС України визначено наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду.
У разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
Якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Системний аналіз положень ст.123 КАС України дає підстави для висновку, що звернення до адміністративного суду з позовом після закінчення строків, установлених законом, не має безумовним наслідком повернення позовної заяви.
Так, статтею 123 КАС України передбачено, що передумовою настання відповідних наслідків для позивача є надання можливості останньому подати заяву про поновлення пропущеного строку в разі її неподання, або ж вказати інші причини поважності пропущеного строку, аніж ті, які були зазначені в первинній заяві про поновлення строку та визнані судом неповажними.
Отже, вказані правила процесуального закону щодо надання можливості позивачу подати заяву про поновлення пропущеного строку або вказати інші причини поважності пропущеного строку, слід застосовувати як на стадії відкриття провадження у справі, так і на стадії розгляду справи після відкриття провадження у справі (ч.ч.3 і 4 ст.123 КАС України).

В розглядуваному випадку суд першої інстанції вжив заходи щодо надання можливості позивачу звернутися із відповідною заявою про поновлення пропущеного строку із зазначенням причин пропуску строку, що стверджується постановленою ухвалою від 24.03.2025р. про залишення позову без руху (а.с.84-90).

          Аналізуючи порядок обчислення спірного строку звернення до суду, висвітлений в увалах суду від 24.03.2025р. та 29.05.2025р., колегія суддів звертає увагу на таке.

          Згідно сформованої судової практики суду касаційної інстанції процесуальний строк звернення до суду з позовом про скасування податкового повідомлення-рішення (рішення про застосування штрафних санкцій) у випадку, якщо платником податків не використовувалася процедура досудового вирішення спору (адміністративного оскарження) визначається ч.2 ст.122 КАС України, становить шість місяців і обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Такий висновок не суперечить п.56.18 ст.56 Податкового кодексу /ПК/ України, який закріплює право на звернення до суду з позовом у будь-який момент після отримання такого рішення, але при реалізації цього права має враховуватися строк давності.
З урахуванням викладеного, строк звернення до суду з цим позовом визначається статтею 122 КАС України і становить шість місяців з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

          Предметом оскарження в розглядуваній справі є податкові повідомлення-рішення ГУ ДПС у Закарпатській обл. №№ 00035880705, 00035890705, 00035870705, які датовані 26.07.2023р.
          Спірні повідомлення-рішення надіслані 28.07.2023р. засобами поштового зв`язку на податкову адресу позивача ( АДРЕСА_1 ) з повідомленням про вручення (0600035568503) (а.с.79-83).
Як слідує з копії рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, яке повернулось 02.09.2023р. до податкового органу разом з конвертом, на такому зазначено причини повернення поштового відправлення: «за закінченням терміну зберігання».

За правилами п.45.1 ст.45 ПК України платник податків - фізична особа зобов`язаний визначити свою податкову адресу.
Податковою адресою платника податків - фізичної особи визнається місце її проживання, за яким вона береться на облік як платник податків у контролюючому органі.
Платник податків - фізична особа може мати одночасно не більше однієї податкової адреси.

Пунктом 42.2 ст.42 ПК України визначено, що документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.4 цієї статті, надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику).
Згідно з п.58.3 ст.58 ПК України податкове повідомлення-рішення надсилається (вручається) платнику податків у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу.
Відповідно до п.42.5 ст.42 ПК України у разі якщо платник податків не подав заяву про бажання отримувати документи через електронний кабінет, листування з платником податків здійснюється шляхом надіслання за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручаються платнику податків (його представнику).

За правилами п.п.2, 3, 4 Розділу ІІІ Порядку надіслання контролюючими органами податкових повідомлень-рішень платникам податків, затв. наказом Міністерства фінансів України № 1204 від 28.12.2015р., податкове повідомлення-рішення вважається належним чином надісланим (врученим) платнику податків, якщо його надіслано у порядку, визначеному статтею 42 Кодексу.
Дата надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення проставляється:
1) посадовою особою платника податків - юридичної особи (фізичною особою - платником податків або її законним представником) - у разі вручення податкового повідомлення-рішення під розписку (на обох примірниках, а при врученні податкових повідомлень-рішень форм «Ф» та «МПЗФ» - на корінці податкового повідомлення-рішення);
2) працівником структурного підрозділу контролюючого органу, якій склав це податкове повідомлення-рішення,- у разі надіслання податкового повідомлення-рішення листом з повідомленням про вручення. При цьому повідомлення про вручення прикріплюється до примірника податкового повідомлення-рішення, який залишився в контролюючому органі (при направленні податкових повідомлень-рішень форм «Ф» та «МПЗФ» - до корінця податкового повідомлення-рішення);
3) працівником структурного підрозділу контролюючого органу, якій склав це податкове повідомлення-рішення,- у разі надіслання документа засобами електронного зв`язку в електронній формі з дотриманням вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронні довірчі послуги» відповідно до пункту 42.4 статті 42 Кодексу (починаючи з першого числа місяця, що настає за місяцем впровадження у роботу відповідного програмного забезпечення). При цьому квитанція про доставку в текстовому форматі, що свідчить про дату та час доставки документа платнику податків, прикріплюється до примірника податкового повідомлення-рішення, який залишився в контролюючому органі (у разі направлення податкових повідомлень-рішень форм «Ф» та «МПЗФ» - до корінця податкового повідомлення-рішення).
Якщо пошта (поштова служба) не може вручити платнику податків податкове повідомлення-рішення у зв`язку з відсутністю за місцезнаходженням посадових осіб платника податків, їхньою відмовою прийняти податкове повідомлення-рішення, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, податкове повідомлення-рішення вважається врученим платнику податків у день, зазначений поштою (поштовою службою) в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення.

Згідно з п.3.1.1.3 порядку пересилання поштових відправлень, затв. наказом УДППЗ «Укрпошта» № 211 від 12.05.2006р., причина повернення поштового відправлення відправнику зазначається на довідці ф.20, яка акуратно прикріплюється внизу, ліворуч лицьового боку відправлення письмової кореспонденції. На довідці зазначається прізвище працівника, який обробляв кореспонденцію, та проставляється відбиток календарного штемпеля.

Системний аналіз наведених норм дає підстави вважати, що факт отримання документів платником податків має важливе значення, оскільки з цим моментом законодавство пов`язує відлік певних строків. Вважається, що документи належним чином вручені, якщо вони надіслані за адресою платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків або його законному чи уповноваженому представникові. Під адресою платника слід розуміти його місцезнаходження або податкову адресу.
Водночас, приписи ПК України та підзаконних актів не передбачають умови та обов`язку контролюючого органу слідкувати за правильністю та належністю вручення платнику податків поштового відправлення, адже такий обов`язок на ньому лежав би за умови якби він особисто здійснював вручення такого запиту платнику податків, а не скористався послугами поштового зв`язку.
Слід зазначити, що платник зобов`язаний забезпечити отримання ним кореспонденції за адресою, яка фактично являється його місцезнаходженням і за якою податковий орган правомірно надсилає усю адресовану платникові кореспонденцію. У разі невиконання цього обов`язку платник не вправі посилатися на неотримання ним кореспонденції податкового органу як на обставину, що звільняє його від відповідальності у зв`язку з настанням негативних для нього наслідків.
Вказане узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 20.10.2020 у справі №140/30/20, від 11.06.2020 року у справі №823/1606/17.

Додатково колегія суддів враховує, що згідно висновків постанови Верховного Суду від 23.09.2021р. в справі № 640/8096/19 надіслане контролюючим органом рекомендованим листом з повідомленням про вручення на податкову адресу платника податків, яка відповідає даним Державного реєстру та облікової картки платника, вважається врученим також у разі неможливості вручення адресату такого відправлення після проставлення поштовим органом відповідної відмітки з датою та причиною невручення.
У постанові від 12.08.2020р. у справі №160/2116/19 Верховний Суд також зазначав, що у разі обрання податковим органом способу надіслання кореспонденції поштою та якщо поштова служба не може вручити платнику податків відповідного документа, такий відповідно до абз.6 п.42.4 ст.42 ПК України вважається врученим у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення.

На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що податковим органом дотримано порядку скерування податкових повідомлень-рішень на адресу платника податків.
Відтак, оскільки строк на оскарження податкових повідомлень-рішень №№ 00035880705, 00035890705, 00035870705 від 26.07.2023р. розпочався 02.09.2023р., тому кінцевим строком на їх оскарження до суду є 02.03.2024р.
          Із розглядуваним позовом ОСОБА_1 звернувся засобами поштового зв`язку 03.01.2025р., що свідчить про пропуск ним строку звернення до адміністративного суду із відповідними позовними вимогами.
Разом із позовом ОСОБА_1 подав заяву про поновлення строку звернення до суду, в якій останній покликається на те, що про існування спірних податкових повідомлень-рішень він дізнався із позовної заяви у справі № 260/7926/24.

          Оскільки вказані доводи позивача були відхилені судом першої інстанції, тому ОСОБА_1 було скеровано копію ухвали суду від 24.03.2024р. про залишення позовної заяви без руху, із пропозицією подачі нового клопотання про поновлення пропущеного строку з інших підстав.
          Разом з тим, на виконання вказаної узвали позивач не подав нового клопотання про поновлення пропущеного строку, що було розцінено судом як відсутність поважних причин пропуску спірного строку, що слугувало підставою для залишення позову без розгляду.

          В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує на неможливість виконання вимог ухвали суду від 24.03.2025р., оскільки кореспонденцію від суду він не отримував. Також нових обставин, які б свідчили про поважність причин пропуску ним строку звернення до суду із розглядуваним позовом він не викладає.
          
Відповідно до ч.1 ст.131 КАС України учасники судового процесу зобов`язані під час провадження у справі повідомляти суд про зміну місця проживання (перебування, знаходження), роботи, служби. У разі неповідомлення про зміну адреси повістка надсилається учасникам судового процесу, які не мають електронного кабінету, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку в порядку, визначеному статтею 129 цього Кодексу, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.
Згідно з п.4 ч.6 ст.251 КАС України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.
Згідно висновків Верховного Суду, викладених в ухвалі від 24.03.2021р. у адміністративному провадженні № К/9901/35851/20, до повноважень адміністративних судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій, тому примірники повідомлень про вручення рекомендованої кореспонденції, повернуті органами зв`язку з позначками «за закінченням терміну зберігання», «адресат вибув», «адресат відсутній» і т.п., з урахуванням конкретних обставин справи можуть вважатися належними доказами виконання адміністративним судом обов`язку щодо повідомлення учасників судового процесу про вчинення цим судом певних процесуальних дій.

Матеріалами справи стверджується, що суд першої інстанції двічі скеровував на адресу позивача процесуальні документи, однак такі не були вручені через відсутність адресата, при цьому ухвала від 24.03.2025р. про залишення позовної заяви без руху вважається врученою позивачу належним чином.
Відтак, судом першої інстанції вжито достатніх необхідних законодавчо встановлених заходів щодо належного повідомлення позивача про можливість подання заяви про поновлення строку звернення до суду. Разом з тим, у встановлений судом строк позивачем не подано заяви про поновлення строку звернення до суду з відповідними доказами.

Законодавче закріплення строків звернення з адміністративним позовом до суду є гарантією стабільності публічно правових відносин, призначенням якої є забезпечення своєчасної реалізації права на звернення до суду, забезпечення стабільної діяльності суб`єктів владних повноважень при здійсненні управлінських функцій, дисциплінування учасників адміністративного судочинства.
Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого публічно-правові відносини можуть вважатися спірними. Тому, якщо протягом законодавчо встановлено строку особа не звернулася до суду за вирішенням спору, відповідні відносини набувають ознаки стабільності.
Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Оскільки позивачем належними та допустимими доказами не доведено поважності пропущеного строку звернення до суду, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач пропустив строк звернення до суду із розглядуваним позовом, не навівши при цьому поважних та об`єктивних причин пропуску вказаного строку.
Колегія суддів наголошує на тому, що строк пропуску звернення позивача із розглядуваними позовними вимогами до суду є досить значним (позивач був обізнаний про проведення фактичної перевірки, а відтак міг розуміти її наслідки з огляду на зміст виявлених порушень; від підписання акту перевірки та отримання його другого примірника відмовився; не був позбавлений можливості поцікавитися результатами перевірки), такий може бути поновлений лише при встановленні реальних та дійсних перешкод, за яких особа не мала можливості своєчасно звернутися до суду. 

Стосовно решти покликань апелянта колегія суддів виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи, наведені в апеляційній скарзі, були перевірені та проаналізовані апеляційним судом та їм було надано належну правову оцінку.
Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) ЄСПЛ вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
Інші зазначені в апеляційній скарзі доводи та обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин, норм матеріального та процесуального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Оцінюючи в сукупності вищезазначене, в суду першої інстанції були достатні та належні підстави для залишення без розгляду позову в адміністративній справі № 260/752/25 на підставі ч.4 ст.123 та п.7 ч.1 ст.240 КАС України, а тому оскаржувана ухвала суду відповідає вимогам закону.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків судового рішення, а тому підстави для скасування ухвали колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на неї слід залишити без задоволення.

За правилами ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги належить покласти на апелянта ОСОБА_1 .

Окрім цього, ухвалу Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02.10.2025р. в частині зупинення дії ухвали Закарпатського окружного адміністративного суду від 29.05.2025р. про залишення без розгляду позовної заяви в адміністративній справі № 260/752/25 належить визнати такою, що втратила чинність (а.с.156-157).

Керуючись ст.139, ч.3 ст.243, ст.ст.310, 312, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 29.05.2025р. про залишення без розгляду позовної заяви в адміністративній справі № 260/752/25 залишити без задоволення, а згадану ухвалу суду – без змін.
Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта ОСОБА_1 .

Визнати ухвалу Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02.10.2025р. в частині зупинення дії ухвали Закарпатського окружного адміністративного суду від 29.05.2025р. про залишення без розгляду позовної заяви в адміністративній справі № 260/752/25 такою, що втратила чинність.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її ухвалення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення; у випадку оголошення судом апеляційної інстанції лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Р. М. Шавель 	
судді	 	Н. В. Бруновська 	
 	 	Р. Б. Хобор  	

Дата складання повного судового рішення: 31.10.2025р.