П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  600/3500/24-а 
Головуючий суддя 1-ої інстанції -  Лелюк Олександр Петрович 
Суддя-доповідач -  Сторчак В. Ю.   
23 вересня 2025 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Сторчака В. Ю. 
суддів:  Матохнюка Д.Б.  Граб Л.С. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 30 січня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся до Чернівецького окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії.
Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 30 січня 2025 року позов задоволено частково.
Визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо розгляду рапорту ОСОБА_1 про звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4, абзацу 11 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".
Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 про звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4, абзацу 11 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" з урахуванням висновків суду, викладених у цьому рішенні.
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неповного з`ясування обставин справи і, як наслідок, невірного вирішення справи та прийняття необґрунтованого рішення.
Позивач направив на адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, а скаргу - без задоволення, оскільки вважає, що судом вірно встановлені обставини справи та надано їх належну правову оцінку.
Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, у відповідності до вимог п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , починаючи з 16 червня 2022 року перебуває на військовій службі під час мобілізації в особовому складі військової частини НОМЕР_2 , що підтверджується записами у військовому квитку ОСОБА_1 серії НОМЕР_3 від 01 листопада 2007 року.
Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_4 , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернівецького міського управління юстиції 25 квітня 2013 року, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є дружиною позивача ОСОБА_1 .
Як вбачається з довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією ОКМУ “Центр медико-соціальної експертизи” від 26 квітня 2024 року серії 12 ААГ №799385, ОСОБА_3 встановлено другу групу інвалідності по причині “загальне захворювання” строком до 01 травня 2025 року. Додатково у пункті 12 довідки до акту огляду МСЕК (“Висновок про умови та характер праці”) зазначено, що ОСОБА_3 не здатна до трудової діяльності у звичайних виробничих умовах.
Також 26 квітня 2024 року експертною комісією ОКМУ “Центр медико-соціальної експертизи” видано ОСОБА_3 індивідуальну програму реабілітації інваліда №980.
19 червня 2024 року КНП “Міська поліклініка №2” Чернівецької міської ради видано висновок ЛКК №3647/1, в якому вказано, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , потребує постійного стороннього догляду, допомоги, нездатна до самообслуговування.
Крім цього, КНП “Міська поліклініка №2” Чернівецької міської ради видано 19 червня 2024 року висновок №3647/1 про наявність порушення функцій організму, через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі, в якому вказано, що ОСОБА_3 рекомендовано отримання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від фізичної особи. Даний висновок дійсний до 19 червня 2025 року.
Згідно зі свідоцтвом про народження серії НОМЕР_5 , виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернівецького міського управління юстиції 11 вересня 2013 року, у позивача ОСОБА_1 та його дружини ОСОБА_3 є неповнолітня донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Зазначене також підтверджується довідкою Неполоковецької селищної ради Чернівецького району Чернівецької області від 29 травня 2024 року №362.
Як вбачається з акту обстеження від 29 квітня 2024 року, затвердженого Неполоковецьким селищним головою, ОСОБА_1 з червня 2022 року перебуває на службі у Збройних Силах України, на його утриманні перебуває неповнолітня дочка, ІНФОРМАЦІЯ_3 , та дружина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка є інвалідом ІІ групи. Дружина постійно хворіє, потребує допомоги та піклування, так як фізично самостійно не може себе обслуговувати та виконувати господарські роботи.
Згідно з актом обстеження житлово-побутових умов проживання від 29 травня 2024 року, затвердженого селищним головою Неполоковецької селищної ради Чернівецького району Чернівецької області, на час перевірки комісією було встановлено, що за адресою АДРЕСА_1 проживають: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Чоловік ОСОБА_1 перебуває на службі у Збройних Силах України. Додатково в акті зазначено, що батько ОСОБА_3 – ОСОБА_6 , з донькою за даною адресою не проживає, ніякої допомоги не надає і жодного відношення до її сім`ї не має.
Висновком комісії постановлено, що ОСОБА_3 проживає у квартирі АДРЕСА_2 протягом дванадцяти років без реєстрації, є інвалідом ІІ групи, яка потребує постійного стороннього догляду для себе та самостійно не може належним чином доглядати свою малолітню дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, позивач подавав до військової частини НОМЕР_2 рапорт про звільнення його з військової служби, до якої було додано копії таких документів: свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_4 від 25 квітня 2013 року, з якого видно, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 одружені; висновок ЛКК, виданий КНП “Міська поліклініка №2” Чернівецької міської ради №3647/1 від 19 червня 2024 року, в якій зазначено, що ОСОБА_3 потребує постійного стороннього догляду, допомоги, нездатна до самообслуговування; висновку №3647/1 від 19 червня 2024 року про наявність порушення функцій організму, через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі, в якому зазначено, що ОСОБА_3 рекомендовано соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі від фізичної особи; довідку до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААГ №799385 від 26 квітня 2024 року, з якої видно, що ОСОБА_3 є особою з інвалідністю ІІ групи, інвалідність встановлена на строк до 01 травня 2025 року.
Як вбачається зі змісту правової оцінки обставин, виданої за результатами розгляду рапорту позивача та доданих до нього документів, відповідачем в/ч НОМЕР_1 вказано, що надані ОСОБА_1 документи не підтверджують зазначеної ним підстави для звільнення його з військової служби.
Так, в обґрунтування наведеного висновку (правової оцінки за результатами розгляду рапорту) уповноваженою особою відповідача вказано, що висновок ЛКК, виданий КНП “Міська поліклініка №2” Чернівецької міської ради №3647/1 від 19 червня 2024 року, не може вважатися медичним висновком, оскільки виданий за межами повноважень лікарсько-консультативної комісії, поза встановленим порядком, у довільній формі, а тому не може бути покладений в основу рішення про звільнення військовослужбовця з військової служби. Щодо висновку №3647/1 від 19 червня 2024 року про наявність порушення функцій організму за формою №080-4/о відповідачем зазначено, що він визначає потребу у сторонньому догляді, а не постійному догляді. Такий висновок є підставою для організації надання рекомендованої соціальної послуги, його дія обмежена в часі та не є постійною.
Про відмову у звільненні з військової служби відповідач повідомив позивача листом від 13 липня 2024 року №7321, додавши до нього названу вище правову оцінку рапорту ОСОБА_1 .
Не погоджуючись із відмовою у звільненні з військової служби, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з обгрунтованості вимог позивача, відтак і наявності підстав для часткового задоволення позовних вимог.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції по суті спору та, відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідача.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України “Про військовий обов`язок і військову службу” від 25 березня 1992 року №2232-XII (далі - Закон №2232-XII в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), частиною першою статті 1 якого передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Відповідно до частин першої-третьої статті 1 Закону №2232-ХІІ захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом (частина п`ята статті 1 Закону №2232-XII).
Пунктом 6 статті 2 Закону №2232-ХІІ передбачені такі види військової служби: базова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів та закладів вищої освіти, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти), а також закладів фахової передвищої військової освіти; військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.
Підстави звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону №2232-XII.
Так, підпунктом “г” пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-ХІІ (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) встановлено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: під час дії воєнного стану - через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).
Частиною дванадцятою статті 26 Закону №2232-ХІІ визначено перелік сімейних обставин та інших поважних причин, за наявності яких військовослужбовець підлягає звільненню з військової служби.
Зокрема, згідно з абзацом 11 пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону №2232-ХІІ під час дії воєнного стану військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на підставі необхідності здійснювати постійний догляд за дружиною (чоловіком) з числа осіб з інвалідністю I чи II групи.
Отже, однією з підстав для звільнення військовослужбовця з військової служби під час воєнного стану через сімейні обставини або інші поважні причини є необхідність у військовослужбовця здійснювати постійний догляд за дружиною (чоловіком) з числа осіб з інвалідністю I чи II групи.
Як встановлено судом та не заперечується сторонами, ОСОБА_1 починаючи з 16 червня 2022 року проходить військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період в особовому складі військової частини НОМЕР_2 . Позивач подав рапорт про звільнення з військової служби на підставі підпункту “г” пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”.
Згідно з обставинами даної справи, позивач обґрунтовує наявність у нього підстав для звільнення з військової служби тим, що його дружина ОСОБА_3 є особою з інвалідністю ІІ групи, яка згідно висновку ЛКК КНП “Міська поліклініка №2” Чернівецької міської ради від 19 червня 2024 року №3647/1 потребує постійного стороннього догляду.
Разом з цим, відповідач, розглянувши поданий позивачем рапорт, вказав, що названий вище висновок ЛКК не може вважатися медичним висновком, оскільки виданий за межами повноважень лікарсько-консультативної комісії, поза встановленим порядком, у довільній формі, а тому не може бути покладений в основу рішення про звільнення військовослужбовця з військової служби.
Так, однією з підстав для звільнення військовослужбовця з військової служби під час воєнного стану через сімейні обставини або інші поважні причини є необхідність у військовослужбовця здійснювати постійний догляд за дружиною (чоловіком) з числа осіб з інвалідністю I чи II групи, що передбачено абзацом 11 пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону №2232-ХІІ.
Тобто, зміст наведеної норми свідчить про те, що факт наявності у військовослужбовця необхідності здійснювати постійний догляд за дружиною (чоловіком), яка (який) є особою з інвалідністю І чи ІІ групи, є самостійною і достатньою підставою для звільнення такого військовослужбовця з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини у відповідності до підпункту “г” пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”.
Згідно довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААГ №799385 від 26 квітня 2024 року, дружині позивача - ОСОБА_3 встановлено ІІ групу інвалідності строком до 01 травня 2025 року.
Крім цього, в пункті 12 довідки до акта огляду МСЕК та в Індивідуальній програмі реабілітації інваліда №980 вказано, що ОСОБА_3 не здатна до трудової діяльності у звичайних виробничих умовах.
Поряд з цим, згідно   висновку ЛКК КНП “Міська поліклініка №2” Чернівецької міської ради від 19 червня 2024 року №3647/1, ОСОБА_3 встановлено діагноз "симптоматична епілепсія та епілептичний синдром" і вказано, що вона потребує постійного стороннього догляду, допомоги, не здатна до самообслуговування.
Доказів того, що названі вище довідка до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААГ №799385 від 26 квітня 2024 року та висновок ЛКК КНП “Міська поліклініка №2” Чернівецької міської ради від 19 червня 2024 року №3647/1 є незаконними чи такими, що не відповідають дійсності, відповідачем до суду не подано.
Доводи відповідача про те, що висновок ЛКК КНП “Міська поліклініка №2” Чернівецької міської ради від 19 червня 2024 року №3647/1 не може вважатися медичним висновком, оскільки виданий за межами повноважень лікарсько-консультативної комісії поза встановленим порядком у довільній формі, ґрунтуються виключно на припущеннях відповідача.
Як зазначено відповідачем у правовій оцінці обставин, наведених у рапорті ОСОБА_1 про звільнення з військової служби, яку було видано за результатами розгляду рапорту позивача про звільнення з військової служби, з метою правильного і однозначного застосування законодавства військова частина зверталась до Міністерства охорони здоров`я України із запитом про те, які медичні висновки лікарсько-консультативних комісії підтверджують необхідність здійснення постійного стороннього догляду за особою. З відповіді на запит військової частини до Міністерства охорони здоров`я України (лист Департаменту медичних послуг Міністерства охорони здоров`я України №25-04/15616/2-23 від 08 червня 2023 року) відомо, що медичний висновок про потребу у постійному сторонньому догляді лікарсько-консультативні комісії уповноважені видавати лише щодо осіб з інвалідністю І чи ІІ груп внаслідок психічного розладу за формою, затвердженою наказом МОЗ від 31 липня 2013 року №667. В інших випадках потреба у постійному сторонньому догляді визначається медико-соціальними експертними комісіями.
Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 31.07.2013 №667 "Про затвердження форми висновку лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу та Інструкції про порядок його надання", зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 26.09.2013 за №1666/24198, затверджено Форму висновку лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу, а також Інструкцію про порядок надання висновку лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу.
Так, у названій Інструкції мова йде про те, що висновок лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу видається лікарською консультативною комісією закладу охорони здоров`я за місцем проживання чи реєстрації особи з інвалідністю (пункт 1 Інструкції).
Висновок ЛКК надається особі, що звернулася із заявою, згідно з формою бланка, затвердженою наказом Міністерства охорони здоров`я України від 31.07.2013 №667, за підписами членів ЛКК, завіреними печаткою закладу охорони здоров`я, у структурі якого перебуває ЛКК (пункт 8 Інструкції).
Як вбачається з висновку ЛКК КНП “Міська поліклініка №2” Чернівецької міської ради від 19 червня 2024 року №3647/1, такий дійсно оформлено не на бланку встановленої Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 31.07.2013 №667 форми, фактично у довільній формі, про що і вказував відповідач.
Водночас, такий висновок видано лікарською консультативною комісією закладу охорони здоров`я за місцем проживання особи з інвалідністю   ІІ групи ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 ) і на ньому містяться необхідні реквізити,   що визначені пунктом 8 указаної вище Інструкції: підписи членів ЛКК, завірені печаткою закладу охорони здоров`я, у структурі якого перебуває ЛКК.
Доказів визнання незаконним та скасування висновку ЛКК КНП “Міська поліклініка №2” Чернівецької міської ради від 19 червня 2024 року №3647/1 відповідачем суду не надано, а саме по собі оформлення названого висновку не на бланку встановленої форми, при цьому за наявності   підписів членів ЛКК, завірених печаткою закладу охорони здоров`я, у структурі якого перебуває ЛКК, не свідчить про безпідставність висновків лікарської консультативної комісії закладу охорони здоров`я про те, що ОСОБА_3 , якій встановлено ІІ групу інвалідності,   потребує постійного стороннього догляду, допомоги, не здатна до самообслуговування.
Крім цього, у вказаному висновку ЛКК не міститься обмеження часовими межами, а вказано, що    ОСОБА_3   потребує постійного догляду.
Постанова Верховного Суду від 21.02.2024 у справі №120/1909/23 роз`яснює, що поняття "постійний догляд" передбачає безперервний догляд, який надається особі, що не здатна до самообслуговування, догляд, який надається без будь-якого часового обмеження, суцільним порядком.
З огляду на викладене, суд першої інстанції вірно визнав довідку до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААГ №799385 від 26 квітня 2024 року про встановлення ОСОБА_3 ІІ групи інвалідності (строком до 01 травня 2025 року) та висновок ЛКК КНП “Міська поліклініка №2” Чернівецької міської ради від 19 червня 2024 року №3647/1 про наявність у ОСОБА_3 потреби у постійному сторонньому догляді, допомозі і не здатності до самообслуговування належними та достовірними доказами, якими підтверджується   необхідність здійснення за дружиною позивача як особою з інвалідністю ІІ групи   постійного стороннього догляду.
Поряд з цим суд вірно зазначив, що доданий позивачем до рапорту Висновок №3647/1 від 19.06.2024 року про наявність порушення функцій організму, через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі, за формою №080-4/о, затвердженою наказом Міністерства охорони здоров`я України від 09 березня 2021 року №407, фактично не підлягає оцінці в межах вирішення питання про звільнення військовослужбовця з військової служби, який висловив небажання проходити в подальшому військову службу і подав рапорт про звільнення з військової служби, оскільки названий висновок видається виключно з метою подання його до уповноважених структурних підрозділів з питань соціального захисту населення для призначення особі соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що військовою частиною НОМЕР_1 за результатом розгляду рапорту позивача та доданих до нього документів передчасно та необґрунтовано прийнято рішення про відсутність підстав для звільнення позивача на підставі підпункту “г” пункту 2 частини 4 (через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) та абзацу 11 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону №2232-ХІІ.
Відтак, дії відповідача щодо розгляду рапорту позивача про звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» є протиправними.
Відносно вимог позивача про зобов`язання військової частини НОМЕР_2 , що має відношення до військової частини НОМЕР_1 , прийняти рішення про звільнення позивача з військової служби за підпунктом “г” пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”, суд вірно зазначив, що такі задоволенню не підлягають, оскільки, як встановлено судом, рішення про відмову у задоволенні рапорту позивача про звільнення було фактично прийнято військовою частиною НОМЕР_1 . 
При цьому, у листі №2190 від 22.11.2024 року військова частина НОМЕР_2 повідомила, що спільною директивою Міністра оборони України та Головнокомандувача Збройних Сил України від 26 липня 2023 року за №д-321/71/дск військова частина НОМЕР_2 передана у підпорядкування військовій частині НОМЕР_1 . Відповідно, посадовою особою, яка уповноважена приймати рішення щодо звільнення ОСОБА_1 з військової служби, є командир бригади (військової частини НОМЕР_1 ).
Таким чином, оскільки Військовою частиною НОМЕР_1 неналежним чином розглянуто рапорт позивача про звільнення з військової служби, не надано повної та всебічної оцінки доданим до рапорту документам (зокрема, висновку ЛКК КНП “Міська поліклініка №2” Чернівецької міської ради від 19 червня 2024 року №3647/1 про наявність у ОСОБА_3 потреби у постійному сторонньому догляді, допомозі і не здатності до самообслуговування.), суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про зобов"язання військової частини НОМЕР_1 розглянути такий рапорт.
Враховуючи встановлені у справі обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку і, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.
Щодо інших доводів скаржників, колегія суддів зазначає, що у рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії», заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін.
Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Зазначеним вимогам закону рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 30 січня 2025 року відповідає.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Апеляційний суд вважає, що Чернівецький окружний адміністративний суд не допустив неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення, внаслідок чого апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення без змін.
Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.6 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому відповідно до п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу судове рішення за результатами її розгляду судом апеляційної інстанції в касаційному порядку оскарженню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 30 січня 2025 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.  

Головуючий	 	 	Сторчак В. Ю.	
 	 	 	 	
Судді	 	    	Матохнюк Д.Б.    Граб Л.С.