Справа № 308/19283/23

П О С Т А Н О В А
Іменем України

       28 серпня 2025 року м. Ужгород

       Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.
суддів: Джуги С.Д., Собослоя Г.Г.
за участю секретаря судового засідання: Голубєвої Є.Д.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 квітня 2024 року, ухвалене суддею Логойда І.В. у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», Акціонерного товариства «Оксі Банк» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» про визнання недійсними правочинів
встановив:

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ «Райффайзен Банк Аваль», АТ «Оксі Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» про визнання недійсними правочинів.
Позовні вимоги мотивує тим, що 25.05.2006 між АТ «Райфайзен Банк Аваль»(колишня назва - Акціонерний поштово-пенсійний банк «Аваль») та ОСОБА_1 був укладений Кредитний договір №014/5409/74/2605.
30.05.2006 між АТ «Райфайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 в забезпечення виконання взятих на себе кредитних зобов`язань був укладений договір іпотеки б/н.
У зв`язку з виникненням заборгованості за вказаним Кредитним Договором 14.06.2010 Іршавським районним судом Закарпатської області(справа №2-694/10) було прийнято рішення, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість по Кредитному договору №014/5409/74/2605 в розмірі 311 085 гривень 39 копійок, звернути стягнення на квартиру загальною площею 49,40 кв. м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ «Райфайзен Банк Аваль».
27.06.2019 між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та АТ «Оксі Банк» було укладено Договір відступлення права вимоги №114/2.
02.07.2019 між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та АТ «Оксі Банк» був укладений Договір відступлення права за договорами іпотеки б/н.
27.06.2019 між АТ «Оксі Банк» та ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» був укладений Договір відступлення права вимоги б/н.
02.07.2019 між АТ «Оксі Банк» та ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» укладено Договір про відступлення прав за договорами іпотеки б/н.
Позивач укладені договори вважає договорами факторингу, а не відступлення права вимоги; в оспорюваних договорах мала бути встановлена плата, однак, така не виконана; договори про відступлення права вимоги зроблені банками мають бути визнані у відповідних частинах недійсними, оскільки суперечать актам цивільного законодавства. Стосовно оспорюваного договору про відступлення прав за договорами іпотеки, то останній має бути визнаний судом недійсним через те, що у разі визнання недійсним договору про відступлення права вимоги, укладеного між АТ «Оксі Банк» та ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» - основного зобов`язання, то в силу вимог ч. 2 ст. 548 ЦК України, це спричинить недійсність правочину щодо його забезпечення.
З вищезазначених причин, позивач просить визнати вищевказані договори відступлення прав вимоги недійсними.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 19 квітня 2024 року у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.
Суд проаналізувавши договори відступлення прав вимоги дійшов до висновку, що підстав вважати, що такі договори є договорами факторингу немає. 
Позивач не надав суду достатніх та допустимих доказів, які б довели, що такі договори є договорами факторингу. Крім цього, позивач не заявляв клопотання про вжиття заходів забезпечення доказів, про витребування доказів, а різниця між вартістю права вимоги та його ціною продажу не може свідчити про наявність фінансової послуги.
Позивач не обґрунтував, які саме права та легітимні інтереси було порушено укладенням оспорюваних правочинів, не пояснив, які саме права та обов`язки змінились чи об`єктивно зміняться в майбутньому в бік погіршення в результаті укладення оспорюваних правочинів.
Щодо спливу строків позовної давності суд зазначив, що позивач такі не пропустив посилаючись на п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК, що набрали чинності 20.04.2020 на підставі Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 30 березня 2020 року № 540-IX, під час дії карантину.

Не погоджуючись з рішенням  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Олашин В.В., подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Вважає, що суд першої інстанції прийняв рішення, яке ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.
В своїх доводах вказує, на порушення його прав, оскільки вважає кредитора неналежним, не хоче повертати такому кошти, а неналежний кредитор може також звернути стягнення на предмет іпотеки.
Зазначає, що першим свідченням проведення факторингової операції стало отримання первісним кредитором від нового кредитора оплати меншої, ніж номінальна вартість такої вимоги.
Другим свідченням проведення факторингової операції стало передання первісним кредитором новому кредитору права на стягнення додаткових нарахувань, штрафних санкцій, процентів, тощо.
Тобто, на переконання апелянта, оспорювані договори слід вважати договорами факторингу, які містять значні порушення.

У відзиві на апеляційну скаргу, АТ «Райффайзен Банк», вказує, що заперечує щодо доводів наведених ОСОБА_1 в поданій апеляційній скарзі та вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.
Зазначає, що спірними договорами змінено лише кредитора в існуючому зобов`язанні, обсяг прав та обов`язків позивача не змінився.
На момент укладення оспорюваного договору відступлення права вимоги заборгованість стягнута за рішенням суду не була, тобто зобов`язання за яким відступлено право вимоги існує й на даний час.
Укладені договори відступлення права вимоги не можна вважати договорами факторингу, тому відповідач погоджується з позицією викладеною в рішенні суду.

У дане судове засідання з`явився адвокат Олашин В.В., який діє в інтересах позивача ОСОБА_1 . Просив задовольнити апеляційну скаргу, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю. Щодо розгляду справи у відсутності свого довірителя не заперечував.
Позивач ОСОБА_1 повідомлявся про судове засідання шляхом надсилання йому судової повістки поштовими засобами зв`язку, однак така повернулася 02.05.2025 з відміткою «За закінченням терміну зберігання».
Крім цього, позивач повідомлявся шляхом надіслання йому SMS повідомлення, що підтверджується наявною в матеріалах справи довідкою про доставку SMS від 11.04.2025 (а.с.228).
Відповідачі ТОВ «ФК «Укрфінанс груп», АТ «Райффайзен Банк Аваль» та АТ «Оксі Банк» повідомлені шляхом надіслання електронної повістки в їх електронні кабінети підсистеми «Електронний суд», про що свідчать наявні в матеріалах справи довідки про доставку електронного документу від 11.04.2025 (а.с.224-226).
Згідно правової позиції викладеної у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10.05.2023 у справі №755/17944/18, довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку «відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду. Зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки.
Третя особа приватний нотаріус Мукачівського нотаріального округу Ковач Н.О. повідомлена шляхом надіслання їй електронної повістки в додаток «Viber» та на електронну адресу, що підтверджується наявними в матеріалах справи довідками від 25.03.2025 (а.с.144, 148).
Враховуючи зазначене та керуючись нормою ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів дійшла до думки, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така не підлягає задоволенню, виходячи з наступних доводів.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
З приписів ст. 76, ст. 77, ч.ч. 1, 2, ст.ст. 78, 79, 80, ст. 81 ч.ч. 1, 4 ЦПК України вбачається, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 25.05.2006 між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого за всіма юридичними правами та обов`язками є АТ «Райффайзен Банк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 014/5409/74/26058. 
В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 014/5409/74/26058 від 25.05.2006 між АППБ «Аваль» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, яким іпотекодавець зобов`язаний до 24.05.2020 повернути іпотекодержателю кредит в розмірі 33 600 дол. США, сплатити проценти за користування ним у розмірі 12% згідно з умовами кредитного договору, а також можливу неустойку у розмірі і випадках, передбачених кредитним та цим договором. У відповідності до даного договору іпотекодержатель має право у випадку невиконання іпотекодавцем своїх зобов`язань за кредитним договором отримати задоволення за рахунок заставленого майна. Предметом іпотеки є квартира загальною площею 49,40 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , належна іпотекодавцю.
Рішенням Іршавського районного суду Закарпатської області від 14.06.2010 у справі № 2-694/10 за позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за кредитним договором у розмірі 311 085,39 грн., звернувши стягнення на квартиру.
27.06.2019 між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та АТ «Оксі Банк» було укладено договір відступлення права вимоги №114/2-11, згідно з яким, відповідно до ст.ст. 512-519 ЦК України первісний кредитор передає (відступає) новому кредиторові за плату, а новий кредитор приймає належні первісному кредитору права вимоги до боржників, вказаними у реєстрі боржників (портфель заборгованості) (п.2.1. договору). Внаслідок передачі (відступлення) портфеля заборгованості за цим договором новий кредитор заміняє первісного кредитора у кредитних договорах, що входять до портфеля заборгованості і відповідно вказані у реєстрі боржників, та набуває прав вимог первісного кредитора, включаючи право вимагати від боржників належних до виконання всіх грошових та інших зобов`язань за кредитним договором (п. 2.3 договору). Відповідно до пункту 2.3. договору передбачено, загальний розмір прав вимоги, що відступається, згідно попереднього реєстру боржників становить 13 941 653,22 дол. США та 651 433,06 євро. Згідно з п. 3.1 договору загальна вартість прав вимоги за договором становить 1 783 000 грн.
Згідно з витягом з реєстру боржників (додаток №2) до договору відступлення права вимоги від 27.06.2019 реєстру боржників №114/2-11 від 27.06.2019 вказано ОСОБА_1 , кредитний договір №014/5409/74/26058, загальна сума заборгованості 348 364,47 грн.
У витягу з додатку №7 до договору про відступлення права вимоги №114/2-11 від 27.06.2019 переліку договорів іпотеки вказано ОСОБА_1 , № кредитного договору 22331999042197 від 25.05.2006.
Згідно з наданою випискою по рахунку вказано про перерахування 27.06.2019 1783000 грн. АТ «Оксі банк» оплата згідно договору відступлення права вимоги №114/2-11 від 27.06.2019
Згідно з договором відступлення прав за договорами іпотеки від 02.07.2019 між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та АТ «Оксі банк», враховуючи укладення між сторонами договору відступлення права вимоги №114-2/11 від 27.06.2019, уклали договір про відступлення прав за договорами іпотеки про наступне, згідно з п. 1. договору, у порядку та на умовах, визначених цим договором, і зв`язку з укладенням сторонами договору відступлення, предметом якого є відступлення прав вимоги за кредитними договорами відповідно до підписаних реєстрів боржників, первісний іпотекодержатель відступає та передає, а новий іпотекодержатель приймає і набуває всіх прав, належних первісному іпотекодержателю за іпотечними договорами, які забезпечують виконання зобов`язань за кредитними договорами та перелічені в додатку №1 до цього договору - реєстрі іпотечних договорів. Згідно з витягом з Додатку №1 до договору відступлення прав за договорами іпотеки від 02.07.2019 реєстру договорів застави вказаний ОСОБА_1 , кредитний договір №014/5409/74/26058 від 25.05.2006, квартира АДРЕСА_3 .
Також, 27.06.2019 між ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» та АТ «Оксі Банк» було укладено договір відступлення права вимоги, згідно з яким, відповідно до ст.ст. 512-519 ЦК України первісний кредитор передає (відступає) новому кредиторові за плату, а новий кредитор приймає належні первісному кредитору права вимоги до боржників, вказаними у реєстрі боржників (портфель заборгованості) (п.2.1. договору). Внаслідок передачі (відступлення) портфеля заборгованості за цим договором новий кредитор заміняє первісного кредитора у кредитних договорах, що входять до портфеля заборгованості і відповідно вказані у реєстрі боржників, та набуває прав вимог первісного кредитора, включаючи право вимагати від боржників належних до виконання всіх грошових та інших зобов`язань за кредитним договором (п. 2.3 договору).
Відповідно до пункту 2.3. договору передбачено, загальний розмір прав вимоги, що відступається, згідно попереднього реєстру боржників становить 13 941 653,22 дол. США та 651 433,06 євро. Згідно з п. 3.1 договору загальна вартість прав вимоги за договором становить 1 792 000 грн.
Згідно з витягом з реєстру боржників (додаток №2) до договору відступлення права вимоги від 27.06.2019 реєстру боржників №114/2-11 від 27.06.2019 вказано ОСОБА_1 , кредитний договір №014/5409/74/26058, загальна сума заборгованості 348 364,47 грн.
У витягу з додатку №7 до договору про відступлення права вимоги №114/2-11 від 27.06.2019 переліку договорів іпотеки вказано ОСОБА_1 , № кредитного договору 22331999042197 від 25.05.2006.
Згідно з договором відступлення прав за договорами іпотеки від 02.07.2019 між ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» та АТ «Оксі банк», враховуючи укладення між сторонами договору відступлення права вимоги від 27.06.2019 уклали договір про відступлення прав за договорами іпотеки про наступне, п 1. Договору - у порядку та на умовах, визначених цим договором, і зв`язку з укладенням сторонами договору відступлення, предметом якого є відступлення прав вимоги за кредитними договорами відповідно до підписаних реєстрів боржників, первісний іпотеко держатель відступає та передає, а новий іпотеко держатель приймає і набуває всіх прав, належних первісному іпотеко держателю за іпотечними договорами, які забезпечують виконання зобов`язань за кредитними договорами та перелічені в додатку №1 до цього договору - реєстрі іпотечних договорів. Згідно з витягом з Додатку №1 до договору відступлення прав за договорами іпотеки від 02.07.2019 реєстру договорів застави вказаний ОСОБА_1 , кредитний договір №014/5409/74/26058 від 25.05.2006, квартира АДРЕСА_3 .
Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10.06.2022 у справі №308/8792/21 в задоволенні позову ОСОБА_1 до АТ «Райффайзен Банк Аваль», АТ «Оксі Банк», ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» про визнання недійсним Договору відступлення права вимоги № 114/2 від 27 червня 2019 року, укладеного між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та АТ «ОКСІ БАНК», в частині визначення загальної суми заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором №014/5409/74/2605 від 25 травня 2006 року станом на 27 червня 2019 року у розмірі 348 364 гривні 47 копійок, яка визначена в Додатку № 2 до Договору відступлення права вимоги № 114/2 від 27 червня 2019 року; Договору відступлення права вимоги б/н від 27 червня 2019 року, укладеного між АТ «ОКСІ БАНК» та ТОВ «ФК «УКРФІНАНС ГРУП», в частині визначення загальної суми заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором №014/5409/74/2605 від 25 травня 2006 року станом на 27 червня 2019 року у розмірі 348 364 гривні 47 копійок, яка визначена в Додатку № 2 до Договору відступлення права вимоги б/н від 27 червня 2019 року - відмовлено.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до наступного.
Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до частини першої статті 510 ЦК України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
За частиною першою статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.
Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Отже, правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання.  
Вказані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання  обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.
Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.
Згідно зі статтею 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.
Відповідно до статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.
Згідно зі статтею 1084 ЦК України, якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові. Якщо відступлення права грошової вимоги факторові здійснюється з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором, фактор зобов`язаний надати клієнтові звіт і передати суму, що перевищує суму боргу клієнта, який забезпечений відступленням права грошової вимоги, якщо інше не встановлено договором факторингу. Якщо сума, одержана фактором від боржника, виявилася меншою від суми боргу клієнта перед фактором, який забезпечений відступленням права вимоги, клієнт зобов`язаний сплатити факторові залишок боргу.
Відповідно до глави 73 ЦК України правова природа факторингу полягає у наданні фактором (посередником) платної фінансової послуги клієнту. Зміст цієї послуги полягає у наданні (фінансуванні) фактором грошових коштів клієнту за плату. При цьому клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до боржника. Клієнт може зобов`язатись відступити факторові свою грошову вимогу до боржника в рахунок виконання свого зобов`язання з повернення отриманих коштів та здійснення оплати за надану фінансову послугу. Або клієнт може зобов`язатись  відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання свого зобов`язання перед фактором, яке в майбутньому буде виконане клієнтом шляхом сплати факторові коштів, у тому числі за надану фінансову послугу.

В своїх доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що не погоджується з доводами суду першої інстанції з приводу не порушення його прав, оскільки вважає кінцевого кредитора неналежним, не хоче такому повертати кошти, а такий кредитор може звернути стягнення на предмет іпотеки чим порушити право позивача повертати кошти належному кредитору.
Колегія суддів апеляційного суду не може погодитись з такими доводами позивача з огляду на таке.
Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним.
Для чинності правочину статтею 203 ЦК України законодавцем визначено шість пунктів дотримання яких є необхідним: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Частинами 1-3 статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і залежно від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову в задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин (постанова об`єднаної палати Верховного суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 16.10.2020 у справі №910/12787/17).
Колегія суддів апеляційного суду погоджується з позицією суду першої інстанції, що позивач не конкретизує в чому саме полягає порушення його прав з боку юридичних осіб, які укладали договори відступлення прав вимоги, які ОСОБА_1 просить визнати недійсними.
Обґрунтування порушення прав ОСОБА_1 тим, що останній не хоче повертати кошти неналежному кредитору є нелогічним та беззмістовним поясненням, оскільки, навіть у разі, якщо первісний кредитор звернеться до позивача з вимогою про повернення кредитних коштів, то така вимога не може бути задоволена у силу того, що правомочність нових кредиторів не оспорена в судовому порядку, а первісний кредитор уже не є належним кредитором та не може вимагати повернення кредитних коштів, а тому така вимога буде незаконною.
Позивач не позбавлений можливості здійснювати сплату кредитних коштів на рахунок первісного кредитора, оскільки такі платежі повинні бути зараховані на рахунки нового кредитора, що також передбачено в наявних у матеріалах справи договорах відступлення прав вимоги.
Крім цього, позивачем не спростовано презумпцію правомірності укладених договір відступлення прав вимоги та не доведено, що сторони в момент укладення правочину не дотримувались вимог статті 203 ЦК України.
Слід погодитись з позицією АТ «Райффайзен Банк», викладеній у відзиві на апеляційну скаргу, що необхідною умовою відступлення прав вимоги є існування такого права. Відступлення прав вимоги може здійснюватись тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. Такий висновок кореспондується з постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28.07.2021 у справі №761/33403/17.
Права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений з особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача (пункт 132 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2022 у справі №910/12525/20, пункт 90 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.08.2023 у справі №910/19199/21).
Серед інших доводів апеляційної скарги, ОСОБА_1 зазначає, що першим свідченням проведення факторингової операції стало отримання первісним кредитором від нового кредитора оплати меншої, ніж номінальна вартість такої вимоги. Другим свідченням проведення факторингової операції стало передання первісним кредитором новому кредитору права на стягнення додаткових нарахувань, штрафних санкцій, процентів, тощо.
Апеляційний суд хоче наголосити, що слід розрізняти в чому полягає сутність договору відступлення прав вимоги та договору факторингу, оскільки правова природа таких відрізняється.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 березня 2021 року у справі №906/1174/18 (провадження N 12-1гс21, пункти 50-52) дійшла висновку, що для розмежування договору факторингу та договору відступлення права вимоги слід виходити з наведених суттєвих ознак указаних договорів. Так, якщо предметом та метою укладеного договору є відступлення права вимоги, а інші суттєві умови договору притаманні як договорам відступлення права вимоги, так і договорам факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату) попередньому кредитору, у суду немає підстав вважати такий договір відступлення права вимоги договором факторингу. Якщо укладений договір відступлення права вимоги містить умови, які притаманні виключно договору факторингу, або навпаки, то суд має з`ясувати, який саме договір укладений сторонами, з урахування всієї сукупності його суттєвих ознак.
Крім цього, Велика Палата Верховного Суду, у вищезгаданій постанові, навела такі ознаки договору факторингу: 1) предметом договору є надання фінансової послуги за плату; 2) зобов`язання, в якому клієнтом відступається право вимоги, може бути тільки грошовим; 3) договір факторингу має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, а й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 4) договір факторингу укладається тільки в письмовій формі та має містити визначені Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» умови; 5) мета договору полягає у наданні фактором та отриманні клієнтом фінансової послуги (пункт 48 постанови).
Однак, договору факторингу притаманна особливість - в даному виді договору відступається тільки майнова вимога, в той час, коли в договорі відступлення прав вимоги відступається майнова чи немайнова вимога.
Також, договір факторингу передбачає надання фактором грошових коштів клієнту та отримання за це винагороди, а в договорі відступлення прав вимоги (цесії) фінансування не є обов`язковою умовою. Право грошової вимоги може бути передане за номінальною вартістю.
Проаналізувавши договори відступлення прав вимоги, які долучені до матеріалів справи, апеляційний суд констатує, що такі не можуть бути договорами факторингу, оскільки право грошової вимоги було передано клієнту за номінальною вартістю, а також метою таких договорів була передача прав вимоги від однієї юридичної особи іншій, тобто не фінансування клієнта фактором-фінансовою установою, в обмін на передачу прав вимоги.
Таким чином, доводи позивача викладені в апеляційній скарзі не спростовують доводів викладених судом першої інстанції, а тому позиція суду першої інстанції та відповідача є правильною та відповідає наявним в матеріалах справи обставинам та доказам.
Отже, колегія суддів апеляційного суду, приходить до обґрунтованих висновків, що рішення суду першої інстанції ухвалене із повним та всебічним з`ясуванням обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, таке рішення відповідає чинним нормам матеріального та процесуального права, а тому на підставі статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

       Враховуючи вищенаведене та керуючись статтями 12, 18, 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України апеляційний суд
ухвалив:
       апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , залишити без задоволення.
       Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 квітня 2024 року, залишити без змін.
       Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
       Повний текст постанови складено 05 вересня 2025 року.

Суддя-доповідач: 

Судді: