ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2025 року	Львів	Справа № 380/6854/25 пров. № А/857/26500/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

Головуючого судді:                                               Гудима Л.Я.,
суддів:                                                               Качмара В.Я., Онишкевича Т.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Фінансового управління Генерального штабу Збройних сил України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 26 травня 2025 року, головуючий суддя – Мартинюк В.Я., ухвалене у м. Львів, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до  Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України про визнання протиправними дій,-

                                                      В С Т А Н О В И В:

Позивач – ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Фінансового управління ГШ  ЗСУ, в якому просив визнати протиправною бездіяльність щодо не нарахування та невиплати середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні; стягнути середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з 26.07.2017 року по 26.01.2018 року у розмірі 59419 (п`ятдесят дев`ять тисяч чотириста дев`ятнадцять) грн. 12 коп.
В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що розрахунок відповідачем проведено поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП України. Стверджує, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути виплачений в розмірі 59419,12 грн (середньоденний заробіток – 322,93 грн х 184 календарні дні).
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 26 травня 2025 року адміністративний позов задоволено частково; визнано протиправною бездіяльність Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні; стягнуто з Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України на користь ОСОБА_1  середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з 26.07.2017 року по 19.01.2023 року у розмірі 59419 (п`ятдесят дев`ять тисяч чотириста дев`ятнадцять) грн.12 копійок; в задоволенні решти позовних вимог – відмовлено.
Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, Фінансове управління ГШ ЗСУ, оскаржило його в апеляційному порядку, яке, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовити. 
Свою апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що військовослужбовці не перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а проходять військову службу. Порядок проходження військової служби урегульовано спеціальними нормативно-правовими актами, які покладають на осіб, котрі перебувають на такій службі, додаткові обов`язки та відповідальність. На військовослужбовців, які проходять військову службу у Збройних Сил України та інших військових формуваннях, КЗпП України не поширюється. Позивач своїм правом, яке зазначене в абзаці третьому пункту 242 Положення, не скористався, оскільки виключили його зі списків особового складу військової частини за його згодою (рапортом). Крім того, на момент звільнення та виключення позивача зі списків особового складу частини з ним був проведений повний розрахунок у відповідності до пункту 242 Положення та претензій щодо порядку та підстав звільнення останнім заявлено не було. У зв`язку з відсутністю вини відповідача у невиплаті індексації грошового забезпечення у день звільнення, оскільки спірні правовідносини виникли не у зв`язку з розміром належних позивачу сум при звільненні, а у зв`язку зі спором стосовно права позивача на отримання індексації грошового забезпечення, що виходить за межі підстав для настання у роботодавця відповідальності у вигляді виплати середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, є очевидною відсутність підстав для виплати позивачеві середнього грошового забезпечення за час затримки виплати індексації грошового забезпечення.
На підставі пункту 1 частини 1 статті 311 КАС України розгляд справи проводиться в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що подана апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 28.02.2025 року на виконання судового рішення у справі №380/21666/23 відповідачем виплачено позивачу індексацію грошового забезпечення у сумі 3461 грн. 50 коп., що підтверджується випискою по надходженням по картці/рахунку, наявною в матеріалах справи.
12.03.2025 року на виконання вказаного судового рішення відповідачем виплачено позивачу індексацію грошового забезпечення у сумі 9320 грн. 50 коп.
Вважаючи, що стаття 117 КЗпП України покладає на відповідача обов`язок виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, позивач звернувся до суду про стягнення суми затримки.
Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач в порушення п.1 ч.2 ст.2 КАС України протиправно не виплатив позивачу середній заробіток за час затримки виплати всіх сум, які належать при звільненні.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи з огляду на наступне.
У відповідності до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює порядок проходження військової служби, чітко не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату всіх належних сум звільненим військовим, з метою забезпечення принципу рівності прав та недискримінації у трудових відносинах Верховний Суд прийшов до висновку про можливість застосування норм статей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними, відтак поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби та пов`язані з обов`язком провести виплату усіх належних працівнику коштів при звільненні з роботи (зі служби).
Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №910/4518/16 стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності, який застосовується у розмірі середнього заробітку, спрямований на захист прав звільнених працівників на отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).
Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлена статтею 117 КЗпП України, згідно з якою при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.
Таким чином, Верховний Суд прийшов до висновку про можливість застосування норм статей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби (такий висновок Верховного Суду викладений також у постановах від 31.10.2019 року у справі №2340/4192/18, від 30.04.2020 року у справі №140/2006/19 та від 20.05.2020 року у справі №816/1640/17).
Крім того, слід враховувати висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постанові від 26.02.2020 року у справі № 821/1083/17, де Велика Палата зазначила, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
Зазначено також, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Вирішуючи питання щодо розміру суми компенсації середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні суд першої інстанції застосував принцип співмірності, що узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 18.07.2018 року у справі №825/325/16, від 30.11.2020 року у справі №480/3105/19.
В свою чергу, законодавство покладає обов`язок на суб`єкта виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, у зв`язку з чим суд зазначає, що відповідач дійсно здійснив бездіяльність в частині непроведення нарахування та виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Аналізуючи вищевикладене та встановлені обставини, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач провів фактичний, остаточний розрахунок з позивачем поза межами строку, визначеного ст. 116 КЗпП України.
Також, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (див. пункт 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц).
Відповідно до статті 117 КЗпП України, (в редакції Закону України "Про внесення змін в законодавчі акти України щодо оптимізації трудових відносин" від 01.07.2022 року №2352-IX (далі - Закон № 2352-IX ), чинній на час звернення із позовом, у разі невиплати звини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України. При цьому, визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Таким чином, відповідач повинен був виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більше як за шість місяців.
Матерілами справи підвтерджено, що згідно наявної в матеріалах справи архівної довідки грошове забезпечення позивача за останні два повних місяці перед звільненням становило 19698 грн. 46 коп. Кількість календарних днів за травень 2017 року, червень 2017 року становить 61 днів. Як наслідок середньоденне грошове забезпечення складає 322 грн. 93 коп. (19698 грн. 46 коп./61).
Визначаючи кількість днів, за які належить стягнути середній заробіток, судом враховано період з 19.07.2022 року по 12.03.2025 року та розрахунок норм тривалості робочого часу на 2022, 2023, 2024, 2025 роки. 
Однак, з урахуванням уже згаданого шестимісячного обмеження, у даному випадку слід враховувати період з 19.07.2022 року по 19.01.2023 року. Така кількість календарних днів становить 184.
Відтак, середній заробіток за весь час затримки після 19 липня 2022 року становить 59 418 грн. 31 коп. (322 грн. 93 коп. * 184 дні).
Враховуючи період затримки виплати як до 19 липня 2022 року так і після загальна сума середнього заробітку, яка підлягає виплаті позивача складає 77 435 грн. 46 коп.
При  цьому, судом першої інстанції враховано, що середній заробіток слід стягнути з відповідача у розмірі 59419 грн. 12 коп., оскільки саме таку суму позивач просить стягнути у позовних вимогах.
Щодо доводів апелянта про те, що до вказаної суми належить застосовувати принцип співмірності, то колегія суддів не приймає такі доводи до уваги і зазначає наступне
Спірний період стягнення середнього заробітку у цій справі охоплюється періодом з 26.07.2017 року по 12.03.2025 року, а тому такий умовно варто поділити на 2 частини: до набрання чинності новою редакцією ст.117 КЗпП України - 19.07.2022 року - і після цього.
Враховуючи висновки Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 06.12.2024 року у справі №440/6856/22 колегія суддів зазначає наступне:
1) у випадку існування триваючих правовідносин, коли спірний період стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні одночасно охоплюється дією редакції статті 117 КЗпП України, як до змін, внесених Законом № 2352-ІХ та і після їхнього внесення, спірний період слід умовно поділяти на 2 частини: (1) до набрання змінами чинності 19 липня 2022 року і (2) після цього;
2) до правовідносин, які виникли у період до 19.07.2022 року, слід застосовувати положення статті 117 КЗпП України у редакції, що діяла до внесення змін, тобто без обмеження будь-яким строком виплати, із застосуванням принципу співмірності;
3) до правовідносин, які виникли після 19.07.2022 року, слід застосовувати положення статті 117 КЗпП України у чинній редакції, що діє після внесення змін, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями, проте без застосування принципу співмірності.
Суд апеляційної інстанції наголошує, що з врахуванням вище наведених правових висновків Верховного Суду до шестимісячного строку в межах якого стягується середній заробіток (з 19 липня 2022 року після набрання чинності Законом № 2352-ІХ) не застосовуються принципи співмірності та пропорційності задля зменшення суми середнього заробітку.
Як наслідок, до періоду з 26.07.2017 року до 19.07.2022 року при здійсненні обрахунку середнього заробітку судом застосовуються висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, а до період з 19.07.2022 року - не застосовуються такі висновки, оскільки виплату обмежено шестимісячним терміном, передбаченим ст.117 КЗпП України.
Оцінюючи в сукупності вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду попередньої інстанції про підставність та обґрунтованість позовних вимог, відтак такі підлягають частковому задоволенню.
В іншій частині ріщення сторонами не оскаржується.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування рішення колегія суддів не знаходить і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.
Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

                                                   П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Фінансового управління Генерального штабу Збройних сил України залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 26 травня 2025 року у справі №380/6854/25 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Постанову разом із паперовими матеріалами апеляційної скарги надіслати до суду першої інстанції для приєднання до матеріалів справи.

Головуючий суддя	 	Л. Я. Гудим 	
судді	 	В. Я. Качмар 	
 	 	Т. В. Онишкевич