КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Апеляційне провадження:                                                       Доповідач - Кафідова О.В.
№ 22-ц/824/12029/2025                                                                                             
                                      
П О С Т А Н О В А
 
І М Е Н Е М      У К Р А Ї Н И
 
         м. Київ                                                                                   Справа № 761/10038/22      
 
18 вересня 2025 року Київський апеляційний суд у складі  колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді  - Кафідової О.В.
суддів                       - Оніщука М.І.
                                  - Шебуєвої В.А.
при секретарі           - Смолко А.В.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Горбового Володимира Анатолійовича на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 02 квітня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Романишеної І.П. у цивільній справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Разумова Ольга Іванівна про визнання права власності в порядку спадкування, витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування запису про реєстрацію права власності,-
 
в с т а н о в и в:
 
У червні 2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив:
- визнати за ним у порядку спадкування право власності на квартиру АДРЕСА_1 ;
- витребувати з незаконного володіння відповідача квартиру АДРЕСА_1 ;
- скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за відповідачем, вчинену на підставі договору купівлі-продажу квартири від 20 травня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Разумовою О.І. (запис в реєстрі за №602) (Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний № 52306137 від 20 травня 2020 року).
В обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_2 посилається на те, що він є єдиним спадкоємцем ОСОБА_3 . Останній на праві власності належала квартира АДРЕСА_1 .
  ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, а 26 березня 2021 року він звернувся до приватного нотаріуса КМНО Корольчук О.С. із заявою про прийняття спадщини, проте, отримав відмову у вчинені нотаріальної дії, оскільки під час перевірки нотаріусом було встановлено, що право власності на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано за іншою особою.
Позивач стверджує, що спірна квартира вибула із володіння спадкодавця без її відома та поза її волею.
Так, 13 травня 2020 року ОСОБА_3 виявила втрату ключів від свого помешкання та документів, а саме: паспорта та ідентифікаційного коду, після чого 20 травня 2020 року вона звернулася з відповідною заявою до Шевченківського УП ГУНП в м. Києві. 
У подальшому їй стало відомо, що 20 травня 2020 року, вже після втрати документів, право власності на її квартиру переоформлено на іншу особу на підставі договору купівлі-продажу квартири від 20 травня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Разумовою О.І. (запис в реєстрі за № 602), начебто укладеного між нею та відповідачем. Разом з тим, будь-яких правочинів по відчуженню квартири спадкодавець не вчиняла, тому звернулася до Шевченківського УП ГУ НП у м. Києві із заявою про вчинення кримінального правопорушення. За вказаною заявою розпочато досудове розслідування за фактом шахрайського заволодіння майном ОСОБА_3 в кримінальному проваджені № 12020100100004521, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 03 червня 2020 року. 
Позивач вказує, що відповідач є недобросовісним набувачем квартири АДРЕСА_1 , оскільки така вибула з власності ОСОБА_3 поза її волею, а тому спірна квартира є такою, що входить до спадкової маси (спадкового майна) після смерті останньої.
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 02 квітня 2025 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Разумова О.І. про визнання права власності в порядку спадкування, витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування запису про реєстрацію права власності  задоволено частково.
Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 .
В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що встановлені в справі фактичні обставини підтверджують факт неукладення  ОСОБА_3  договору купівлі-продажу спірної квартири, що свідчить про те, що відповідач набув її у власність незаконно за відсутності волевиявлення власника майна, тому квартира не може вважатися такою, що вибула з власності ОСОБА_3 , а отже є такою, що входить до спадкової маси (спадкового майна).
Оскільки спірна квартира вибула з володіння спадкодавця поза її волею, то належним способом захисту в цій справі є саме вимога про витребування з незаконного володіння відповідача квартири АДРЕСА_1 на користь єдиного спадкоємця, позивача у справі.
Такий спосіб захисту належним чином відновить порушене право позивача та є підставою для внесенням державним реєстратором відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 
Не погоджуючись з таким рішенням  суду першої інстанції, 17 травня 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Горбовий В.А. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким повністю відмовити у задоволенні заявлених позовних вимог.
Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги заявник вказує на те, що ОСОБА_2 обрав неналежний спосіб захисту своїх прав, оскільки позивачем у справі за віндикаційним позовом є власник, який втратив можливість володіти річчю, проте ОСОБА_2 ніколи не був власником спірної квартири. При цьому, відповідачем за віндикаційним позовом є фактичний володілець майна без правових підстав - незаконний володілець. У свою чергу, ОСОБА_1 уклав договір купівлі-продажу квартири з власником такого майна, а саме з ОСОБА_3 , такий договір сторонами не оспорювався та не визнаний недійсним (є чинним). Доказів, що вказаний договір сторонами не укладався, продавець та покупець його не підписували, продавець не отримувала кошти за вказаним правочином, що нотаріусом порушено порядок посвідчення вказаного правочину, позивачем суду не надано, і як наслідок такі обставини не встановлювалися судом. 
Внаслідок зазначення позивачем в позовній заяві невірної адреси місця проживання відповідача, останньому не було відомо про розгляд справи, він не отримував копію позовної заяви та ухвалу суду про відкриття провадження в справі. 
14.02.2024 року відповідач подавав до суду письмові пояснення, однак суд першої інстанції під час розгляду справи та ухвалення рішення не взяв їх до уваги.
Представником відповідача неодноразово подавалися до суду клопотання про виклик та допит експертів, проте такі або не були вирішені, або в їх задоволенні було безпідставно відмовлено. Крім того, суд безпідставно відмовив в задоволенні клопотань сторони відповідача про витребування матеріалів кримінального провадження, оригіналів документів, доданих до позовної заяви (для огляду в судовому засіданні).
Також заявник вважає, що висновок експерта від 03.11.2023 року № 23340/23-35) є неналежним та недопустимим доказом, а тому не міг бути прийнятий судом до уваги під час розгляду вказаної справи, а висновок почеркознавчої експертизи від 28.02.2025 року № СЕ-19/111-25/4669-ПЧ є неповним, оскільки для її проведення не були витребувані всі документи, які містять умово-вільні зразки підпису та почерку, зазначені представником відповідача у відповідному клопотанні.
У липні 2025 року представник ОСОБА_2 - Спасібухова О.Л. подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість. 
В судове засідання з`явився представник позивача  ОСОБА_2 адвокат Спасібухова О.Л., яка заперечувала проти задоволення клопотань представника відповідача в апеляційній інстанції, задоволення апеляційної скарги та просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.  
Представник відповідача  ОСОБА_1 адвокат Горбовой В.А. в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується копією розписки, яка міститься в матеріалах справи (т. 5 а.с. 158).
Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Разумова Ольга Іванівна про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась засобами електронного зв`язку. Відповідно до звіту про доставку вихідної кореспонденції Київського апеляційного суду поштова кореспонденція була доставлена 21 серпня 2025 року. 
З огляду на вище викладене, колегія суддів вважає за можливе проводити розгляд справи за відсутності не з`явившихся сторін.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з таких підстав.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_3 на праві власності належала квартира  АДРЕСА_1 , що підтверджено копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №16298503 та копією договору купівлі-продажу від 17 січня 2014 року посвідченого приватним нотаріусом КМНО Пестич Л.В., зареєстрованого в реєстрі за №28.
Вказана квартира була придбана ОСОБА_3 у шлюбі з ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , а тому вказана квартира належала подружжю на праві спільної сумісної власності відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України.
Відповідно до інформаційної довідки № 75971359 спадкова справа після смерті ОСОБА_4 не була заведена.
Оскільки ОСОБА_3 станом на день смерті чоловіка проживала з ним (підтверджено копією витягу № 107889976 від 26 лютого 2024 року, яка міститься в матеріалах справи), тому вважається такою, що прийняла спадщину після смерті чоловіка відповідно до частини третьої статті 1268 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).
У травні 2020 року ОСОБА_3 виявила втрату паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 та довідки про присвоєння індивідуального податкового номера, з приводу чого зверталась до Шевченківського УП ГУНП у м. Києві з відповідною заявою, про що свідчить довідка від 22 травня 2020 року та витяг з Урядового порталу GOV.UA, відповідно до якого паспорт ОСОБА_3 серії НОМЕР_1 рахується серед викрадених і втрачених в реєстрах Міністерства внутрішніх справ України.
20 травня 2020 року від імені ОСОБА_3 (продавець) та ОСОБА_1 (покупець) укладений договір купівлі-продажу квартири, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Разумовою О.І. та зареєстровано в реєстрі за № 602, за яким продавець продала (передала у власність), а покупець купив (прийняв у власність) нерухоме майно, яким є квартира  АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 269328080000.
На підставі вказаного договору купівлі-продажу приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Разумовою О.І. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за № 52306137 щодо реєстрації за ОСОБА_1 права власності на вказану квартиру.
01 червня 2020 року ОСОБА_3 перебуваючи за місцем знаходження приватного нотаріуса Пестич Л.В. дізналася, що право власності на належну їй квартиру зареєстровано за іншою особою, після чого вона звернулась до Шевченківського УП ГУНП у м. Києві із заявою про вчинення кримінального правопорушення, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за частиною четвертою статті 190 Кримінального кодексу України, що підтверджується копією протоколу прийняття заяви про кримінальне правопорушення від 02 червня 2020 року та витягу з ЄРДР від 03 червня 2020 року.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, що підтверджено копією свідоцтва про смерть НОМЕР_2 .
Після смерті ОСОБА_3 приватним нотаріусом КМНО Корольчук О.С. заведена спадкова справа №11/2021.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_2 є племінником  ОСОБА_3 та єдиним її спадкоємцем, який прийняв спадщину, що підтверджено копією довідки приватного нотаріуса від 3 червня 2022 року № 35, від 26 лютого 2024 року № 23, від 01 травня 2024 року № 43.
26 березня 2021 року позивач звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Корольчук О.С. із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , проте постановою від 5 липня 2021 року приватний нотаріус відмовила йому у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спірну квартиру, оскільки заявником не подані правовстановчі документи, а в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності на квартиру зареєстровано за іншою людиною.
Звертаючись до суду з позовом позивач наголосив, що ОСОБА_3 за життя договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 не укладала, волевиявлення на відчуження квартири у неї не було, а сам договір купівлі-продажу укладений за підробленими документами та спрямований на заволодіння чужим майном.
Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).
Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України).
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.
Відповідно до частин першої та другої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У частині першій статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).
Відповідно до статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Правочин вважається таким, що вчинено в письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами (частина друга статті 207 ЦК України).
Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Відповідно до висновку судової посмертної почеркознавчої експертизи від 28.02.2025 року підпис та рукописний текст (підпис та ПІБ) у графі «ПРОДАВЕЦЬ`договору купівлі-продажу квартири від 20.05.2020 року, зареєстрований в реєстрі за №602, виконані не ОСОБА_3 , а іншою особою з наслідуванням підпису та почерку останньої.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19-ц (провадження № 14-79цс21) зазначила, що підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми правочину, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Відсутність на письмовому тексті правочину (паперовому носії) підпису його учасника чи належно уповноваженої ним особи означає, що правочин у письмовій формі не вчинений. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 листопада 2024 року у справі № 204/8017/17 (провадження № 14-29цс23) зробила такі правові висновки:
«232. Основним критерієм, за яким можна розмежувати укладені та неукладені правочини купівлі-продажу, є факт вираження сторонами правочину їх волевиявлення - зовнішньої об`єктивної форми виявлення волі особи, що проявляється у вчиненні цілеспрямованих дій з метою зміни цивільних правовідносин, що склалися на момент вчинення правочину.
233. Відсутність підпису (чи його підроблення) сторони правочину, щодо якого передбачена обов`язкова письмова форма, за загальним правилом не свідчить про недійсність цього правочину, а вказує на дефект його форми та за відсутності підтвердження волевиявлення сторони на його укладення свідчить про неукладеність такого правочину. Тобто йдеться не про дефект волевиявлення сторони, а про його цілковиту відсутність.
234. Таким чином, неукладеність договору у зв`язку з недотриманням встановленої для нього законом обов`язкової письмової форми, зокрема й щодо його підписання, повинна насамперед корелюватися з відсутністю у сторони правочину будь-якого волевиявлення на його укладення, тобто якщо особа фактично не є учасником договірних правовідносин, про що, зокрема, може свідчити факт непідписання договору цією особою чи підписання його від імені сторони іншою неуповноваженою особою (підроблення підпису).
235. Відсутність або підроблення підпису сторони (яка у зв`язку із цим фактично не є учасником договірних правовідносин) на письмовому правочині створює презумпцію відсутності волевиявлення сторони на виникнення, зміну чи припинення цивільних правовідносин, яка може бути спростована письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами, що підтверджують факт наявності волевиявлення на укладення правочину у сторони, яка заперечує проти цього. Натомість неспростування цієї презумпції свідчить про неукладеність договору, яка ґрунтується на положеннях абзацу першого частини першої статті 638 ЦК України - договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.
236. Неукладений правочин не може бути визнаний недійсним чи вважатися нікчемним (недійсним в силу вимог закону), оскільки недійсність правочину як приватноправова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів (щодо яких було виражено волевиявлення сторін правочину) або ж їх відновлювати.
237. Правовий наслідок, передбачений частиною першою статті 220 ЦК України, недодержання вимоги про нотаріальне посвідчення договору у виді нікчемності такого правочину застосовується лише щодо правочину, який відповідає загальним вимогам, установленим статтею 203 ЦК України, зокрема щодо його форми, що включає в себе його підписання сторонами.
238. Факт нотаріального посвідчення такого правочину не свідчить про дотримання сторонами письмової форми правочину, невід`ємним реквізитом якої є підписи сторін, та не змінює правового наслідку неузгодження сторонами правочину його істотних умов у виді його неукладеності.
239. Власник, майно якого вибуло з його законного володіння за неукладеним договором, може захистити своє майнове право шляхом пред`явлення віндикаційного позову [про витребування майна з чужого незаконного володіння чи від добросовісного набувача (статті 387, 388 ЦК України)], без оспорювання правочину (правочинів) щодо спірного майна та скасування рішення (рішень) про державну реєстрацію права власності на належне йому майно за іншою (іншими) особою (особами).
240. Виникнення права на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом, зокрема за неукладеним правочином».
Відповідно до частин першої та третьої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 
1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння
2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 
3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.
Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю).
Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.
 Зазначений правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц.
Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає в нього з моменту державної реєстрації цього майна (частина друга статті 1299 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребовувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього.
Зазначені висновки відповідають правовій позиції, висловленій у постановах Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справі № 754/11747/18, від 20 травня 2020 року у справі № 303/6974/16-ц, від 18 лютого 2021 року у справі № 609/1231/19, від 15 березня 2023 року у справі № 759/8653/17, від 20 червня 2024 року в справі № 465/4103/21, від 22 січня 2025 року в справі № 607/13129/22.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Враховуючи наведене, встановивши, що спірне спадкове майно вибуло з володіння поза волею спадкодавця і спадкоємця, суд першої інстанції  дійшов обґрунтованого висновку про те, що належним способом захисту прав позивача є витребування майна з незаконного володіння особи шляхом подання віндикаційного позову з підстав, передбачених статтями 387, 388 ЦК України.
Аналізуючи питання обсягу дослідження інших доводів заявника та їх відображення у судового рішенні, питання вичерпності висновку суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що у справі, що розглядається, сторонам надано вмотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції. 
Судом першої інстанції повно встановлено обставини, що мають значення для справи, висновки суду відповідають наявним у матеріалах справах доказам.
Колегія суддів не вбачає порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.
Згідно з пунктом 1 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до частин першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 02 квітня 2025 року - без змін, оскільки підстави для скасування судового рішення відсутні.
Керуючись статтями 268, 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд,-
у х в а л и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Горбового Володимира Анатолійовича залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 02 квітня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 22 вересня 2025 року

Головуючий:                                              Судді: