ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
15 жовтня 2025 року
м. Київ
 
справа № 572/2533/21
провадження № 61-7558св25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Крата В. І.,
суддів: Гудими Д. А, Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
треті особи: орган опіки та піклування Бучанської міської ради Київської області, орган опіки та піклування Сарненської міської ради Рівненської області,
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_3 , на постанову Рівненського апеляційного суду від 20 травня 2025 року в складі колегії суддів: Хилевич С. В., Гордійчук С. О., Шимків С. С.,
Історія справи
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: орган опіки та піклування Бучанської міської ради Київської області, орган опіки та піклування Сарненської міської ради Рівненської області, про визначення місця проживання дітей.
Позов мотивований тим, що з 23 грудня 2011 року сторони перебували у шлюбі, який було розірвано рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 29 квітня 2021 року. Вказане судове рішення набрало законної сили.
Під час шлюбу у сторін народились діти: син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; дочка ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
ОСОБА_1 зазначила, що вона зазнавала домашнього насильства з боку відповідача, через що залишила місце проживання та виїхала до м. Києва.
На час переїзду у 2018 році позивач мала намір забрати дітей із собою для їх спільного проживання, проте дочку ОСОБА_7 позивач не змогла забрати із собою, а інших дітей (сина ОСОБА_8 та дочку ОСОБА_9 ) ОСОБА_2 повернув шляхом зупинення рейсового автобуса з працівниками поліції.
На час звернення з позовом вона проживає у м. Буча Київської області, має постійну роботу, характеризується позитивно, а тому має можливість матеріально забезпечувати дітей.
Між сторонами виник та існує спір з приводу місця проживання дітей. Їй та дітям подобається проводити вільний час разом, вони чекають на її відвідування.
ОСОБА_1 просила визначити місце проживання неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом з нею (матір`ю).
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 26 липня 2024  року позов ОСОБА_1 задоволено.
Визначено місце проживання неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , із матір`ю - ОСОБА_1 .
Суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача є доведеними і обґрунтованими, а проживання дітей разом із матір`ю відповідатиме їхнім найкращим інтересам. При цьому суд врахував вік дітей, їх матеріально-побутові умови проживання та стан здоров`я, працевлаштування батька і матері, які мають постійне місце роботи, а також відсутність у сторін шкідливих звичок та поведінки, які можуть зашкодити розвиткові дітей.
При цьому суд звернув увагу на те, що думка дитини, котра тривалий час проживала з одним із батьків, може бути спотвореною, мати ознаки навіювання одним із батьків, внаслідок чого не може сприйматися судом як абсолютна. Тому пояснення сина ОСОБА_8 оцінено як такі, що склалися під враженням висловлювань та переконань його батька ОСОБА_2 і баби ОСОБА_10 .
Крім того, проживаючи разом із відповідачем, діти потребують не лише матеріального забезпечення від батька, а і всебічного розвитку своєї особистості, але відповідач цьому належної уваги не надає. Натомість ОСОБА_1 як мати дітей готова сприяти їх розвитку, матеріально забезпечувати та відповідально виконувати свої батьківські обов`язки, що підтвердила своїми діями протягом часу, коли вони жили окремо, і що підтверджується доказами, які наявні у матеріалах справи.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Рівненського апеляційного суду від 20 травня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.
Рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 26 липня 2024 року скасовано.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: орган опіки та піклування Бучанської міської ради Київської області, орган опіки та піклування Сарненської міської ради Рівненської області про визначення місця проживання дітей відмовлено.
Апеляційний суд виходив з того, що діти проживають разом з батьком з липня 2018 року. Це підтверджується сукупністю відповідних доказів, які перевірені судом, і визнанням сторонами цього факту. Діти за місцем навчання характеризуються позитивно, їх навчанням цікавиться батько.
Суд апеляційної інстанції не погодився з відхиленням судом першої інстанції висновку органу опіки та піклування Сарненської міської ради Рівненської області та вказав на його об`єктивність і правильність, а також повноту з`ясування обставин, що мають значення для справи. Тобто цей висновок є обґрунтованим і підлягає до врахування судом. При цьому суд взяв до уваги і сукупність наявних доказів у справі, що детально та вичерпно відображають суть спірних прав та обов`язків, а також вказують про переваги і недоліки при визначенні місця проживання дітей.
Дітьми за місцем проживання разом з батьком набуто такі соціально-побутові, навчальні та сімейні зв`язки, які є усталеними та стійкими, і які розривати за обставинами справи є помилковим та недоцільним. Таким чином буде досягнуто якнайкращого забезпечення інтересів самих дітей.
Суд першої інстанції при вирішенні спору на зазначені обставини уваги не звернув, що мало наслідком ухвалення незаконного судового рішення, яке підлягає скасуванню.
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
У червні 2025 року ОСОБА_1 за підписом представника ОСОБА_3 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить постанову апеляційного суду скасувати, а рішення суду першої інстанції залишити в силі; вирішити питання про розподіл судових витрат.
Касаційна скарга мотивована тим, що:
положення СК України свідчать, що той із батьків, з ким проживають діти, має забезпечити стабільні матеріальні умови та проводити час разом із дітьми. Разом із тим матеріали справи свідчать, що відповідач немає постійного, стабільного заробітку та офіційної заробітної плати. Більш того, відповідач є працевлаштованим за кордоном держави, в зв`язку із чим більшість часу проводить поза межами родини, а дітьми в цей час опікується друга дружина відповідача, яка для дітей є сторонньою людиною. За таких обставин відповідач несумлінно ставиться до виконання своїх обов`язків;
непоодинокими є випадки, коли дитина тривалий час проживала з одним із батьків, а тому її думка може бути спотворена, мала ознаки навіювання одним із батьків, внаслідок чого не може прийматися судом як абсолютна. Тому сам факт проживання дітей із батьком певний період часу не може свідчити про автоматичну необхідність визначення місця проживання із батьком;
спір між сторонами зводиться щодо того, що суд апеляційної інстанції надав перевагу наявності висновку органу опіки та піклування Сарненської міської ради у протилежність наданих актів обстеження побутових умов позивачем, адже позивач не міг надати висновок органу опіки та піклування через не проживання дітей разом із нею. Позивач також надала докази наявності психоемоційного зв`язку із дітьми, належні житлово-побутові умови проживання для дітей, можливість матеріального утримання дітей, забезпечення їх усім необхідним для належного розвитку;
наразі відсутній висновок Верховного Суду щодо того, яким чином сторона спору має надати висновок органу опіки та піклування, якщо діти не проживають разом із нею; чи зобов`язана така сторона надавати висновок органу опіки та піклування; чи може суд розглядати справу без висновку органу опіки та піклування. Наявність такого висновку Верховного Суду є критично-необхідною для дотримання принципу правової визначеності та передбачуваності судових рішень, адже не завжди позов про визначення місця проживання дітей подається тим із батьків, з котрим проживають діти (дитина);
для складання висновку необхідно дотримання наступних умов: обстеження житлово-побутових умов; проведення бесіди із батьками; проведення бесіди із дитиною. Якщо відсутній один із зазначених елементів, то орган опіки та піклування не складе висновок. Суд зобов`язав орган опіки та піклування Бучанської міської ради Київської області та орган опіки та піклування Сарненської міської ради Рівненської області надати письмовий висновок щодо розв`язання спору про можливість визначення місця проживання дітей. Проте орган опіки та піклування Бучанської міської ради Київської області не зміг надати висновок у зв`язку із неможливістю проведення бесіди із дитиною згідно з пунктом 72 постанови Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом дитини». Водночас апеляційний суд задовольнив апеляційну скаргу відповідача виключно через те, що орган опіки та піклування Сарненської міської ради Рівненської області надав письмовий висновок щодо розв`язання спору про можливість визначення місця проживання дітей, а позивач такого висновку не надав. Хоча вказаний висновок не може мати переваги над іншими доказами у справі, а ненадання (відсутність у однієї із сторін) висновку органу опіки і піклування не може призводити автоматично до відмови у задоволенні позову;
апеляційний суд безпідставно надав перевагу висновку органу опіки та піклування Сарненської міської ради Рівненської області над усіма іншими доказами, які подавались позивачем. При цьому суд не навів аргументів чому та на яких підставах бере до уваги висновок органу опіки та піклування як основних доказ та ігнорує докази позивача, які доводили, що вона може створити усі матеріально-побутові умови для дітей, забезпеченні їх стабільних психоемоційний стан, духовний, фізичний та культурний розвиток;
відмова у задоволенні позову апеляційним судом виключно на підставі того, що відповідач має можливість надати висновок органу опіки та піклування призводить до порушення принципу правової визначеності. Позивач під час апеляційного розгляду не здатна була передбачити, до певної міри, що суд ігноруватиме будь-які докази, наявні у справі, крім висновку органу опіки та піклування. Таким чином, апеляційний суд, всупереч висновкам Верховного Суду у подібних правовідносинах, ухвалив незаконне рішення, із порушенням принципу правової визначеності;
позивач може та бажає діяти в найкращих інтересах дітей та повністю виконувати покладені на неї материнські обов`язки, що підтверджується встановленими фактами та обставинами судом першої інстанції: вона має офіційну роботу; позивач постійно перебуває вдома; має належні житлово-побутові умови; відсутні шкідливі звички, має стійкий психоемоційний стан; є можливість вибору дошкільних закладів та інших організацій для розвитку дітей. Крім того, саме по собі ймовірне небажання дітей жити з кимось із батьків, не може бути вирішальним фактором визначення місця проживання дітей. 
Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу
У липні 2025 року ОСОБА_2 подав до суду відзив, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін.
Відзив мотивований тим, що 
у касаційній скарзі позивач визнає, що в спірних правовідносинах обов`язок подати до суду вказаний письмовий висновок лежить на позивачеві. Проте ОСОБА_1 такий висновок суду не надала. Ненадання висновку позивач виправдовує тим, що вона зверталась із відповідним питанням до органу опіки та піклування Бучанської міської ради Київської області. Проте їй було відмовлено на тій підставі, що діти, стосовно яких має вирішуватись питання місця їх проживання, на території цієї ради не проживають. Крім того, позивач мала змогу звернутися з цим питанням до органу опіки та піклування Сарненської міської ради Рівненської області і надати для цього всі необхідні документи (зокрема, акт обстеження матеріально-побутових умов). У разі відмови органу опіки та піклування Сарненської міськради ОСОБА_1 мала змогу подати до суду клопотання про доручення органу скласти і подати до суду такий висновок. Водночас вона за цим висновком не звернулась і не подала суду відповідного клопотання. Відповідач виправдовує дії суду першої інстанції, який наважився на ухвалення рішення у справі при відсутності висновку органу опіки та піклування щодо розв`язання спору, створюючи видимість, ніби, для цього були вичерпані всі можливості. Насправді під час розгляду справи суддя лише після оголошення письмових доказів і перед судовими дебатами помітила відсутність цього висновку і задала щодо цього відповідні питання сторонам. Тому позивач та її представник мали можливість заявити клопотання про витребування такого висновку, але не зробили цього;
стосовно посилань позивача на матеріально-побутові умови проживання, то в цьому критерії сторони мають приблизно однакові шанси. Хоча і цьому питанні відповідач проживає у власному будинку, а позивач - в орендований квартирі, тобто у тимчасовому помешканні. Також і щодо матеріального забезпечення має місце відносна рівність, оскільки обоє батьків працевлаштовані і мають стабільний дохід. При цьому висновок суду першої інстанції, що відповідач працевлаштований за кордоном не відповідає дійсності та спростовується наданими документами;
саме власні дії ОСОБА_1 призвели до роздільного проживання батьків, розірвання шлюбу і відповідного травмування дітей. 17 липня 2018 року вона після складання поліцією відносно неї чергового адміністративного протоколу за частиною першою статті 184 КУпАП (невиконання батьками обов`язків щодо виховання дітей) із власної волі не повернулась додому і покинула дітей, поїхавши проживати до знайомих в Київську область. 18 липня 2018 року вона зателефонувала йому з невідомого номеру і повідомила, що дітей залишає на виховання і утримання відповідачеві, а в сім`ю більше не повернеться. Надалі вона ще декілька разів телефонувала йому з різних номерів і в розмовах підтверджувала свій остаточний намір залишити сім`ю і дітей;
згідно з характеристиками зі школи дітей виховує відповідач, відповідально ставиться до їх виховання та навчання, підтримує постійний зв`язок зі школою та класним керівником, відвідує батьківські збори та шкільні заходи. Вдома у дітей створено всі необхідні житлово-побутові умови для навчання дітей;
відповідно до психолого-педагогічної характеристики учня Яринівської гімназії Сарненської міської ради ОСОБА_4 останній виявляє бажання жити з батьком, переконує, що його влаштовують всі умови і йому комфортно в такому оточенні. Зі слів дитини друга дружина тата - ОСОБА_11 , яку він називає мамою, добре ставиться до нього, проводжає його на навчання і завжди допомагає виконувати домашні завдання. Натомість, біологічна мати в житті дитини з`являється не часто, хоча інколи заохочує його подарунками. Хлопчик тримає на неї образу, кажучи, що вона спричиняла йому моральний біль. Не хоче спілкуватися та жити з нею. Своє бажання жити саме з батьком, а не з матір`ю малолітній підтвердив і в суді;
станом на момент розгляду справи діти проживали з відповідачем у відсутність матері вже шість з половиною років. Позивач протягом трьох років (з 2018 року, коли залишила сім`ю, до 2021 року, коли звернулася до суду з відповідним позовом) не відшукувала контактів з дітьми, не намагалася вирішити спір через орган опіки та піклування чи в інший передбачений законом спосіб;
за умови існування рішення суду від 18 жовтня 2018 року в справі № 572/2149/18 про стягнення аліментів із ОСОБА_1 , будучи працевлаштованою і маючи постійний та стабільний дохід, упродовж більше шести років ухилялась від сплати аліментів та має відповідну заборгованість в розмірі 327 000,00 грн. Ця обставина безпосередньо свідчить про уникнення позивачем своїх обов`язків з матеріального утримання дітей і про яку не зазначається в касаційній скарзі;
саме у зв`язку із існуванням перерахованих фактів і обізнаність про них Служби у справах дітей Сарненської міської ради позивач не звернулась за наданням висновку з обставин вирішення спору про місце проживання дітей до органу опіки та піклування Сарненської міськради. Оскільки докази звернення позивача за висновком до органів опіки та піклування відсутні суд апеляційної інстанції надав доручення обом органам (Сарненської та Бучанської міськради) скласти та надати суду відповідний висновок;
ухвалення рішення з приводу спору про місце проживання дітей можливе без висновку щодо цього органу опіки та піклування лише в тому випадку, коли його неможливо скласти чи отримати з об`єктивних причин, наприклад, у разі перебування дітей за межами України, на непідконтрольній території, неможливості встановити місце фактичного перебування дитини з одним із батьків і ін. Проте у спірних правовідносинах існувала об`єктивна можливість отримати такий висновок, докази неможливості його отримання відсутні, а тому апеляційний суд правильно зобов`язав надати такий документ;
посилання у касаційній скарзі на те, що суд апеляційної інстанції надав перевагу висновку органу опіки та піклування перед іншими доказами, є надуманим і не відповідає дійсності. 
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 25 червня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі № 572/2533/21 та витребувано справу із суду першої інстанції.
У липні 2025 року матеріали справи № 572/2533/21 надійшли до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 06 жовтня 2025 року справу призначено до судового розгляду.
Межі та підстави касаційного перегляду
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
В ухвалі Верховного Суду від 25 червня 2025 року вказано, що доводи касаційної скарги містять підстави касаційного оскарження, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19, від 11 грудня 2023 року в справі № 523/19706/19, від 14 лютого 2023 року в справі № 208/4682/20, від 06 вересня 2018 року в справі № 644/9094/16-ц, від 18 жовтня 2022 року в справі № 916/2519/21, від 20 листопада 2024 року в справі № 373/2163/21, від 17 квітня 2019 року в справі № 608/190/18, від 09 листопада 2020 року в справі № 487/7241/18, від 27 листопада 2019 року в справі № 400/829/17, від 24 жовтня 2018 року в справі № 487/545/17-ц, від 24 жовтня 2019 року в справі № 585/2392/18, від 19  жовтня 2022 року в справі № 398/1739/15-ц, від 21 липня 2021 року в справі № 2-7358/06, від 07 лютого 2020 року в справі № 393/262/17, від 22 грудня 2021 року в справі № 554/1124/20, від 13 липня 2022 року в справі № 705/3040/18, від 23 травня 2018 року в справі № 682/966/17, від 18 грудня 2019 року в справі №  523/13088/17, від 14 вересня 2022 року в справі № 466/1017/20, від 04 серпня 2021 року в справі № 654/4307/19, від 14 вересня 2022 року в справі № 466/1017/20, від 28 квітня 2022 року в справі № 359/6726/20, від 30 жовтня 2019 року в справі № 352/2324/17; відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України).
Фактичні обставини справи
Суди встановили, що повторно виданими свідоцтвами про народження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від 02 червня 2020 року серії НОМЕР_1 ; ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , від 02 травня 2020 року серії НОМЕР_2 ; ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , від 02 травня 2020 року серії НОМЕР_3 встановлено, що батьками дітей є ОСОБА_2 і ОСОБА_1 .
З липня 2018 року сторони почали проживати окремо у різних населених пунктах. При цьому діти залишилися проживати разом із батьком. Надалі між сторонами виник та існує спір з приводу проживання трьох спільних дітей.
Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 29 квітня 2021 року в справі № 572/2149/18 шлюб, зареєстрований між сторонами 23 грудня 2011 року виконавчим комітетом Ремчицької сільської ради Сарненського району Рівненської області, актовий запис № 26, розірвано.
Стягнено з ОСОБА_12 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дітей: сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та дочки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі позовної заяви до суду, з 26 липня 2018 року до досягнення дітьми повноліття, одночасно звільнивши ОСОБА_2 від сплати аліментів за судовим наказом Сарненського районного суду Рівненської області від 21 травня 2018 року в справі № 572/1343/18.
При розірванні шлюбу питання з приводу місця проживання дітей не вирішувались.
Постановою Рівненського апеляційного суду від 12 липня 2022 року в справі № 572/2149/18 рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 29 квітня 2021 року в частині позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_12 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей скасовано. Стягнено з ОСОБА_12 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дітей: сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та дочки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі по 1 400,00 грн на кожну дитину, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі позовної заяви до суду, з 26 липня 2018 року до досягнення дітьми повноліття, одночасно звільнивши ОСОБА_2 від сплати аліментів за судовим наказом Сарненського районного суду Рівненської області від 21 травня 2018 року в справі № 572/1343/18. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Постановою Сарненського районного суду Рівненської області від 25 серпня 2015 року в справі № 572/3178/15-п ОСОБА_12 визнано винною в скоєнні правопорушення, передбаченого частиною першою статті 184 КУпАП і накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 17,00 грн. У цьому рішенні судом встановлено, що ОСОБА_12 в період з 17 до 21 серпня 2015 року залишила без батьківського нагляду своїх малолітніх дітей ОСОБА_8 , 2012 року народження та ОСОБА_9 , 2014 року народження, які перебували на стаціонарному лікуванні в Сарненській ЦРЛ, в зв`язку з чим ОСОБА_12 не виконуються батьківські обов`язки щодо виховання дітей. ОСОБА_12 винною в скоєнні правопорушення себе повністю визнала. Факт правопорушення підтверджується матеріалами справи.
Згідно з письмовим повідомленням т.в.о. начальника Сарненського РВП ГУ НП в Рівненській області від 08 липня 2021 року та з показань свідка ОСОБА_13 у 2018 році на прохання відповідача він брав участь у відібранні дітей від матері, яка залишила місце проживання і з дітьми поїхала до м. Києва. Дітей у ОСОБА_1 відібрав ОСОБА_2 за сприяння працівників органів поліції. При цьому свідок підтвердив, що позивач навідується до дітей. Цей факт, а також те, що вона купляє дітям певні речі, визнала і свідок ОСОБА_10 , яка є матір`ювідповідача, а також свідок ОСОБА_14 , яка проживала разом із відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Вона ж підтвердила, що позивач відвідувала дітей щомісяця, тоді як батько дітей не виконував своїх безпосередніх обов`язків щодо них. Стосовно відповідача, то вказувала і про його словесне налаштування дітей проти матері та його негативну характеристику позивача, яку він висловлював у їх присутності.
Відповідно до наданих суду копій сертифікатів про проходження позивачем обов`язкових попереднього та періодичного психіатричних оглядів від 24 вересня 2020 року та про проходження профілактичного наркологічного огляду від 06 жовтня 2020 року у позивача не виявлено ознак наркологічних та психічних захворювань.
Згідно із копією довідки від 01 жовтня 2020 року, виданої КНП «Київська туберкульозна лікарня №1», позивач не перебуває на обліку у вказаному медичному закладі.
Позивач працевлаштована на посаді кухаря, має стабільний заробіток, за місцем роботи (ТОВ «Іппон») характеризується позитивно, що підтверджується довідкою про доходи та характеристикою з місця роботи.
ОСОБА_1 забезпечена житлом, за місцем проживання створені належні матеріально-побутові умови проживання, житло відповідає санітарно-гігієнічним вимогам. Ці обставини встановлені із копії договору оренди квартири від 25 грудня 2020 року, відповідно до якого позивач винаймає квартиру АДРЕСА_1 . Про цей факт свідчить і акт обстеження житлово-побутових умов проживання позивача від 10 серпня 2021 року.
Відповідно да акта оцінки потреб сім`ї від 17 серпня 2021 року № 206 та висновку до нього позивач проживає у належних матеріально-побутових умовах, санітарно-гігієнічні умови проживання є належними, працевлаштована, стосунки у родині задовільні, шкідливих звичок загалом не має - мати палить, проте ця обставина не є перешкодою для проживання дітей із нею, сім`я боргів не має, через що в родині створені усі належні умови для проживання неповнолітніх дітей. Зазначені факти підтверджені також й актом обстеження матеріально-побутових умов проживання ОСОБА_1 від 12 січня 2023 року.
Згідно з копіями довідок КНП «Сарненська центральна районна лікарня» від 09 листопада 2021 року, листа головного лікаря цієї медичної установи від 09 листопада 2021 року № 1292/01-13/21 позивач на обліках лікарів нарколога та психіатра не перебуває з 2012 року до дати надання довідок і листа.
У засіданні суду першої інстанції заслухано і думку дитини - сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який пояснив, що він проживає із сестрами та батьком. Повідомив, що і в подальшому бажав би проживати із батьком, за місцем його нинішнього проживання знаходяться друзі та школа. Тобто, у нього уже існують усталені сімейні відносини та склалося коло спілкування, контакти з якими він не хотів би втрачати. Син пояснював, що мама намагається спілкуватися з ним у телефонному режимі, але він цього не бажає.
Діти на час вирішення спору проживають із батьком, який є офіційно працевлаштованим - працює лісорубом за місцем проживання. Вони навчаються у загальноосвітньому навчальному закладі, де також спілкуються з однолітками.
Обоє батьків забезпечені житлом, створили нові сім`ї, мають дітей від нових шлюбних відносинах. Разом з тим виявляють увагу до малолітніх дітей від попереднього шлюбу і турботу про них. Мати з огляду на віддаленість місця проживання в міру часу і зусиль спілкується з дітьми та передає їм дарунки, інші необхідні речі. При цьому син ОСОБА_8 більше прихильний до батька.
З довідки Ірпінського відділу державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області від 28 березня 2025 року про розрахунок заборгованості зі сплати аліментів вбачається, що сукупний розмір заборгованості ОСОБА_1 становить 327 000,00 грн.
Висновком органу опіки та піклування Сарненської міської ради,затвердженим рішенням виконавчого комітету Сарненської міської ради від 26 березня 2025 року № 161, встановлено, що умови проживання батька з дітьми є належними. Змістом психолого-педагогічних характеристик підтверджено, що діти перебувають на утриманні і проживають в сім`ї батька та в подальшому також бажають проживати з ним. Такі ж обставини зафіксовані і Службою у справах дітей Сарненської міської ради, що використано органом опіки та піклування при складанні свого висновку. Мати дітей із заявами про вчинення щодо неї насильства в сім`ї, створення перешкод у вихованні та спілкуванні з дітьми, визначення місця проживання дітей чи встановлення графіку побачень або іншими заявами/скаргами, що стосуються дітей, до органу опіки та піклування Сарненської міської ради не зверталася. Ніхто з батьків на обліку у лікарів нарколога чи психіатра не перебуває. Відповідач до адміністративної відповідальності не притягувався, на профілактичному обліку не перебуває. Щодо ОСОБА_1 , то вона двічі: 25 серпня 2015 року і 16 липня 2018 року притягувалася до адміністративної відповідальності на підставі статті 184 КУпАП. За отриманими відомостями діти бажають проживати разом із ОСОБА_2 . Тому вказаний орган опіки та піклування визнав за доцільне визначити місце проживання трьох дітей із батьком.
Орган опіки та піклування Бучанської міської ради Київської області висновку з приводу розв`язання спору про визначення місця проживання дітей не надав, покликаючись на норми пункту 72 постанови Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом дитини». Разом з тим у своєму листі від 11 квітня 2025 року № 09.1-07/908 зазначив, що відділом служби у справах дітей та сім`ї Центру соціальних служб Управління соціальної політики Бучанської міської ради 14 березня 2025 року було здійснено обстеження місця проживання ОСОБА_15 за адресою: АДРЕСА_2 , за наслідками якого складено відповідний акт (додано до листа). 
Згідно з актом обстеження житлово-побутових умов проживання від 14 березня 2025 року квартира складається з трьох кімнат. Умови проживання задовільні, квартира обладнана технікою, меблями, необхідними для проживання; є диван, крісла, ліжко, шафи тощо, наявні побутова техніка і комп`ютери. Для дітей створено комфортні умови для проживання: є спальні місця, місця для навчання та відпочинку. Для дітей різної статі обладнано окремі кімнати. За цією адресою проживають позивач, ОСОБА_16 і їхня спільна дитина - ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . За результатами обстеження також встановлено, що мати офіційно працевлаштована, перебуває у декретній відпустці. Дохід сім`ї становить понад 30 000,00 грн. Створені належні умови для проживання дітей. ОСОБА_16 - чоловік позивача ставиться до дітей з любов`ю, бажає, щоб діти проживали з ними.
Позиція Верховного Суду
Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (частина восьма статті 7 СК України).
Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).
Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, встановлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін (частина четверта статті 15 СК України).
Учасники сімейних правовідносин можуть мати особисті та майнові суб`єктивні сімейні обов`язки. Свої обов`язки учасники сімейних відносин здійснюють різними способами: здійснення активних дій; утримання від здійснення активних дій. Якщо невиконання особистих обов`язків учасників сімейних відносин у випадках, передбачених в законі, може припинятися або не зумовлювати відповідних наслідків, то невиконання сімейного обов`язку майнового характеру не допускається. Оскільки на відміну від особистих, майнові обов`язки можуть виконуватися незалежно від самого носія такого обов`язку за допомогою інших суб`єктів. Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування відповідних правових наслідків, що можуть визначатися в: нормах СК України; домовленості (договорі) сторін. Наслідки невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку можуть мати: особистий характер, коли негативний вплив відбувається на особисту сферу зобов`язаної особи; майновий характер, якщо такий вплив здійснюється на майнову сферу зобов`язаної особи (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 січня 2022 року в справі № 711/679/21 (провадження № 61-18434св21)).
Суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін (абзац 1 частини другої статті 18 СК України).
Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини (стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року).
Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).
Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).
Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 161 СК України).
Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.
Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини (частина друга статті 162 СК України). Тобто, в частині другій статті 162 СК України вказані ті юридичні факти, які є підставами для відмови органом опіки та піклування або судом у переданні дитини для проживання (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 травня 2023 року в справі № 161/12242/17 (провадження № 61-4622св23)).
При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (частина четверта та п`ята статті 19 СК України).
Дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси (стаття 171 СК України).
У пункті 72 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом дитини», крім іншого, зазначено, що:
для розв`язання спору між батьками щодо визначення місця проживання дитини один із батьків подає службі у справах дітей за місцем проживання (перебування) дитини заяву, копію паспорта, довідку з місця реєстрації (проживання), копію свідоцтва про укладення або розірвання шлюбу (у разі наявності), копію свідоцтва про народження дитини, довідку з місця навчання, виховання дитини, довідку про сплату аліментів (у разі наявності).
Працівник служби у справах дітей за місцем проживання (перебування) дитини проводить бесіду з батьками та відвідує дитину за місцем проживання, про що складає акт обстеження умов проживання за формою згідно з додатком 9, а також звертається до соціального закладу та/або фахівця із соціальної роботи для забезпечення проведення оцінки потреб сім`ї з метою встановлення спроможності матері, батька виконувати обов`язки з виховання дитини та догляду за нею.
У разі коли батьки дитини проживають у межах різних адміністративно-територіальних одиниць, той із батьків, який подав заяву про визначення місця проживання дитини з ним, звертається до служби у справах дітей за місцем свого проживання (перебування) стосовно проведення обстеження його житлово-побутових умов і складення акта обстеження умов проживання. Зазначений акт передається заявником до служби у справах дітей за місцем проживання (перебування) дитини, працівник якої проводить з ним бесіду.
Після обстеження житлово-побутових умов, проведення бесіди з батьками та дитиною служба у справах дітей складає висновок про визначення місця проживання дитини і подає його органу опіки та піклування для прийняття відповідного рішення.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зазначено, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. У зв`язку з наведеним Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Верховного Суду вважає, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 352/2324/17 (провадження № 61-14041св19), на яку є посилання в касаційній скарзі, вказано, що «питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що розлучення батьків для дітей - це завжди тяжке психологічне навантаження, а дорослі, займаючись лише своїми проблемами, забувають про кардинальні зміни в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року в справі № 754/16535/19 (провадження № 61-14623св21) вказано, що «під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 січня 2020 року у справі № 148/1555/17 (провадження № 61-7147св19) зазначено, що:
«рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин справи, а вже тільки потім права батьків.
Питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що для дітей розлучення батьків - це завжди тяжке психологічне навантаження, пов`язане, зокрема, з кардинальними змінами в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо.
Вирішуючи питання про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновок органу опіки та піклування. Однак найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти шлюб, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 жовтня 2020 року у справі № 333/1013/17 (провадження № 61-5230св20) вказано, що:
«при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б якнайкращим інтересам дитини. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.
Суд зобов`язаний надати можливість дитині висловити свою думку при вирішенні питань, які її стосуються, і приділяти цій думці належну увагу. Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання. Так, судом першої інстанції на виконання вищенаведених положень, було заслухано думку ОСОБА_3, яка зазначала, що вона любить батька, бажає проживати лише з ним та з бабусею. Пояснила, що матір вона боїться, бо та її била, не приділяла їй уваги. Таким чином, колегія суддів Верховного Суду зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій правильно дійшли до висновку про наявність правових підстав для визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_3 разом з батьком, надавши першочергове значення інтересам дитини».
У постанові Верховного Суду від 22 грудня 2021 року в справі № 554/1124/20 (провадження № 61-18504св21), на яку є посилання у касаційній скарзі, зауважено, що «озвучена в судовому засіданні думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про визначення місця її проживання, оскільки думка дитини не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, наприклад таких, як тривалий час проживання дитини з одним із батьків без можливості повноцінного спілкування з тим із батьків, з ким дитина не проживає. Одночасно з вирішенням вимоги про визначення місця проживання дитини суд може вирішити і вимогу про зобов`язання відповідача передати дитину для постійного проживання з позивачем».
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі № 523/19706/19 (провадження № 61-12112сво22), на яку є посилання у касаційній скарзі, вказано, що:
«у частинах четвертій - шостій статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитись з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Тлумачення змісту зазначених приписів Сімейного кодексу України дозволяє зробити висновок, що вони не допускають виключень щодо неотримання письмового висновку органу опіки та піклування при розгляді справ, де участь органу опіки та піклування є обов`язковою, з огляду на неможливість надати такий висновок.
Наведені вище положення статті 19 СК та Порядку знайшли своє відображення у процесуальному законодавстві, з якого слідує, що такі органи займають самостійне процесуальне становище, беручи участь у судовій справі.
Так, згідно із частиною шостою статті 56 ЦПК України органи державної влади та місцевого самоврядування можуть бути залучені судом до участі у справі або брати участь у справі за своєю ініціативою для подання висновків на виконання своїх повноважень. Участь зазначених органів у судовому процесі для подання висновків у справі є обов`язковою у випадках, встановлених законом, або якщо суд визнає це за необхідне.
Висновок владних органів містить дві складові: 1) відомості про факти, на основі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для правильного розгляду та вирішення справи; 2) рекомендацію конкретного органу про те, як необхідно з точки зору державного інтересу (захист прав та інтересів дітей) вирішити справу, тобто висновок про факти та право.
Вказане дозволяє віднести висновки до засобів доказування (письмових доказів). Як й інші докази, вони не мають для суду наперед встановленої сили.
У випадку неможливості надати висновок, який ґрунтується на обстеженні умов, орган опіки і піклування з метою захисту інтересів дитини має використати всі можливі варіанти одержання інформації і оцінки обставин, що склалися, і за можливістю надати висновок з посиланням на бесіди із родичами, знайомими, або з посиланням на інші документи та із вказівкою на те, що обстежити безпосередньо умови проживання неможливо.
Однак винесення рішення у справі не може ставитися у залежність від наявності чи відсутності відповідного висновку. Адже згідно із частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб. Органи державної влади і місцевого самоврядування, надаючи висновок, діють паралельно із судом - захищаючи права та інтереси дитини і тим самим допомагають суду здійснювати захист відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України.
Такі висновки, безумовно, мають велике значення для ухвалення судом законного, обґрунтованого та справедливого рішення. Адже висновок органів державної влади та місцевого самоврядування формується із урахуванням досвіду у певній сфері, в межах компетенції відповідного органу та на основі його повноважень.
Однак не вчинення таких захисних дій з боку владного органу у вигляді неподання висновку не може слугувати підставою для відмови або для зволікання у захисті з боку суду. Адже здійснення правосуддя, захист прав та інтересів дітей не може ставитися у залежність від можливості здійснення владними органами своїх повноважень».
У постанові Верховного Суду від 06 вересня 2018 року у справі № 644/9094/16-ц (провадження № 61-9745св18), на яку посилалась позивача, зазначено, що «частинами 1,2 стаття 161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.
Сам по собі малолітній вік дитини не свідчить про наявність підстав для визначення її місця проживання саме з матір`ю, якщо дитина вже тривалий час проживає з батьком, який сумлінно ставиться до виконання своїх батьківських обов`язків (див. постанову Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 608/190/18).
Якщо мати не надала суду переконливих доказів на підтвердження того, що проживання дитини з батьком суперечитиме найкращому забезпеченню інтересів дитини, а суд не встановив обставин, які б давали підстави для висновку, що визначення місця проживання дитини з матір`ю матиме більш позитивний вплив на дитину, ніж залишення її проживати разом із батьком у звичному для неї середовищі, то це є підставою для визначення місця проживання дитини з батьком (див. постанову Верховного Суду від 22 грудня 2021 року в справі № 204/8432/19).
Повноваження органів опіки та піклування надавати висновки, їх вид і форма деталізуються у Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866. Тлумачення змісту частин четвертої, шостої статті 19 СК України дозволяє зробити висновок, що вони не допускають виключень щодо неотримання письмового висновку органу опіки та піклування під час розгляду справ, де участь органу опіки та піклування є обов`язковою. Наведені вище положення статті 19 СК України та Порядку знайшли своє відображення у процесуальному законодавстві, відповідно до якого такі органи займають самостійне процесуальне становище, беручи участь у судовій справі. Згідно із частиною шостою статті 56 ЦПК України органи державної влади та місцевого самоврядування можуть бути залучені судом до участі у справі або брати участь у справі за своєю ініціативою для подання висновків на виконання своїх повноважень. Участь зазначених органів у судовому процесі для подання висновків у справі є обов`язковою у випадках, встановлених законом, або якщо суд визнає це за необхідне. Висновок владних органів містить дві складові: 1) відомості про факти, на основі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для правильного розгляду та вирішення справи; 2) рекомендацію конкретного органу про те, як необхідно з точки зору державного інтересу (захист прав та інтересів дітей) вирішити справу, тобто висновок про факти та право. Вказане дозволяє віднести висновки до засобів доказування (письмових доказів). Як й інші докази, вони не мають для суду наперед встановленої сили. Однак винесення рішення в справі не може ставитися у залежність від наявності чи відсутності відповідного висновку. Адже згідно із частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб. Органи державної влади і місцевого самоврядування, надаючи висновок, діють паралельно із судом - захищаючи права та інтереси дитини і тим самим допомагають суду здійснювати захист відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 11 грудня 2023 року в справі № 523/19706/19).
Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність (пункт 4 та 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).
У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. постанову Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/1; постанову Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
У справі, що переглядається:
при зверненні з позовом про визначення місця проживання дітей ОСОБА_1 зазначала, що вона зазнавала домашнього насильства зі сторони відповідача, тому була вимушена залишити місце проживання та виїхати до іншого міста. На час переїзду у 2018 році позивач мала намір забрати дітей із собою для їх проживання разом із нею (матір`ю), проте дочку вона забрати із собою не змогла, а інших дітей (сина ОСОБА_8 та дочку ОСОБА_9 ) відповідач повернув із працівниками поліції. На час звернення до суду з позовом вона проживає у м. Буча Київської області, має постійну роботу, характеризується позитивно, а тому має можливість матеріально забезпечувати дітей. Між нею та дітьми існує емоційний зв`язок і вона має намір та бажання їх виховувати. Таким чином, між сторонами виник та існує спір з приводу місця проживання їхніх дітей;
при задоволенні позову суд першої інстанції зазначив, що вимоги позивача є доведеними і обґрунтованими, а проживання дітей разом із матір`ю відповідатиме їхнім найкращим інтересам. Суд врахував вік дітей, їх матеріально-побутові умови проживання та стан здоров`я, працевлаштування батька і матері, які мають постійне місце роботи, а також відсутність у сторін шкідливих звичок та поведінки, які можуть зашкодити розвиткові дітей. Суд звернув увагу на те, що думка дитини, котра тривалий час проживала з одним із батьків, може бути спотвореною, мати ознаки навіювання одним із батьків, внаслідок чого не може сприйматися судом як абсолютна. Тому пояснення сина ОСОБА_8 оцінено як такі, що склалися під враженням висловлювань та переконань батька його ОСОБА_2 і баби ОСОБА_10 . Крім того, проживаючи разом із відповідачем, діти потребують не лише матеріального забезпечення від батька, а і всебічного розвитку своєї особистості, але він цьому належної уваги не надає. Натомість ОСОБА_1 як мати дітей готова сприяти їх розвитку, матеріально забезпечувати та відповідально виконувати свої батьківські обов`язки, що підтвердила своїми діями протягом часу, коли вони жили окремо, і що підтверджується доказами, які наявні у матеріалах справи;
відмовляючи у задоволенні позову апеляційний суд вказав, що діти проживають разом з батьком з липня 2018 року, що підтверджується сукупністю відповідних доказів, які перевірені судом, і визнанням сторонами цього факту. Діти за місцем навчання характеризуються позитивно, їх навчанням цікавиться батько. Суд апеляційної інстанції наголосив, що висновок органу опіки та піклування Сарненської міської ради Рівненської області є об`єктивним і правильним, а також на повноту з`ясування обставин справи, які викладені у ньому. Тобто цей висновок є обґрунтованим і підлягає до врахування судом. Суд взяв до уваги і сукупність наявних доказів у справі, що детально та вичерпно відображають суть спірних прав та обов`язків, а також вказують про переваги і недоліки при визначенні місця проживання дітей. Суд також врахував те, яким чином будуть забезпечені найкращі інтереси дітей, а не інтереси батьків, які вони не можуть чи не бажають вирішувати у спірних правовідносинах в позасудовий спосіб. Дітьми за місцем проживання разом з батьком набуто такі соціально-побутові, навчальні та сімейні зв`язки, які є усталеними та стійкими, і які розривати за обставинами справи є недоцільним. На переконання суду, саме у таким шляхом буде досягнуто якнайкращого забезпечення інтересів самих дітей;
тлумачення змісту частин четвертої, шостої статті 19 СК України дозволяє зробити висновок, що вони не допускають виключень щодо неотримання письмового висновку органу опіки та піклування під час розгляду справ, де участь органу опіки та піклування є обов`язковою. Ухвалами Рівненського апеляційного суду від 18 лютого 2025 року зобов`язано орган опіки та піклування Бучанської міської ради Київської області і орган опіки та піклування Сарненської міської ради Рівненської області надати письмовий висновок щодо розв`язання спору про можливість проживання дітей - сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дочок: ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом з матір`ю;
висновком органу опіки та піклування Сарненської міської ради, затвердженим рішенням виконавчого комітету Сарненської міської ради від 26 березня 2025 року № 161, встановлено, що умови проживання батька з дітьми є належними. Змістом психолого-педагогічних характеристик підтверджено, що діти перебувають на утриманні і проживають в сім`ї батька та в подальшому також бажають проживати з ним. Такі ж обставини зафіксовані і Службою у справах дітей Сарненської міської ради, що використано органом опіки та піклування при складанні свого висновку. Мати дітей із заявами про вчинення щодо неї насильства в сім`ї, створення перешкод у вихованні та спілкуванні з дітьми, визначення місця проживання дітей чи встановлення графіку побачень або іншими заявами/скаргами, що стосуються дітей, до органу опіки та піклування Сарненської міської ради не зверталася. Ніхто з батьків на обліку у лікарів нарколога чи психіатра не перебуває. Відповідач до адміністративної відповідальності не притягувався, на профілактичному обліку не перебуває. Водночас ОСОБА_1 двічі: 25 серпня 2015 року і 16 липня 2018 року притягувалася до адміністративної відповідальності на підставі статті 184 КУпАП. За отриманими відомостями діти бажають проживати разом із ОСОБА_2 . Тому вказаний орган опіки та піклування визнав за доцільне визначити місце проживання трьох дітей із батьком;
орган опіки та піклування Бучанської міської ради Київської області висновку з приводу розв`язання спору про визначення місця проживання дітей не надав, посилаючись на норми пункту 72 постанови Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом дитини». Разом з тим у своєму листі від 11 квітня 2025 року № 09.1-07/908 зазначав, що відділом служби у справах дітей та сім`ї Центру соціальних служб Управління соціальної політики Бучанської міської ради 14 березня 2025 року було здійснено обстеження місця проживання ОСОБА_15 за адресою: АДРЕСА_2 , за наслідками якого складено відповідний акт (додано до листа). Згідно з актом обстеження житлово-побутових умов проживання від 14 березня 2025 року квартира складається з трьох кімнат. Умови проживання задовільні, квартира обладнана технікою, меблями, необхідними для проживання; є диван, крісла, ліжко, шафи тощо, наявні побутова техніка і комп`ютери. Для дітей створено комфортні умови для проживання: є спальні місця, місця для навчання та відпочинку. Для дітей різної статі обладнано окремі кімнати. За цією адресою проживають позивач, ОСОБА_16 і їхня спільна дитина - ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . За результатами обстеження також встановлено, що мати офіційно працевлаштована, перебуває у декретній відпустці. Дохід сім`ї становить понад 30 000,00 грн. Створені належні умови для проживання дітей. ОСОБА_16 - чоловік позивача ставиться до дітей з любов`ю, бажає, щоб діти проживали з ними;
таким чином, суди встановили, що:
-                  діти на час вирішення спору проживають із батьком, який офіційно працевлаштований (працює лісорубом за місцем проживання). Вони навчаються у загальноосвітньому навчальному закладі, де також спілкуються з однолітками;
-                 обоє батьків забезпечені житлом, створили нові сім`ї, мають дітей від нових шлюбних відносин. Водночас сторони виявляють увагу до малолітніх дітей від попереднього шлюбу і турботу про них;
-                 мати з огляду на віддаленість місця проживання в міру часу і зусиль спілкується з дітьми та передає їм дарунки, інші необхідні речі;
-                 позивач протягом трьох років - з 2018 року, коли залишила сім`ю, до 2021 року, коли звернулася до суду з відповідним позовом, не відшукувала контактів з дітьми, не намагалася вирішити спірні правовідносини через орган опіки та піклування чи в інший спосіб; 
-                 з довідки Ірпінського відділу державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області від 28 березня 2025 року про розрахунок заборгованості зі сплати аліментів вбачається, що сукупний розмір заборгованості ОСОБА_1 на утримання трьох дітей за час із 26 липня 2018 року до 01 березня 2025 року становить 327 000,00 грн;
-                 крім того, у судовому засіданні було заслухано і думку дитини - сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який пояснив, що він проживає із сестрами та батьком. Зазначив, що надалі бажав би проживати із батьком, за місцем його нинішнього проживання знаходяться друзі та школа. Тобто, у нього уже існують усталені сімейні відносини та склалося коло спілкування, контакти з якими він не хотів би втрачати. Син пояснював, що мама намагається спілкуватися з ним у телефонному режимі, але він цього не бажає;
отже, суд першої інстанції всупереч норм статті 19 СК України вирішив справу за відсутності висновку органу опіки та піклування. Апеляційний суд, усуваючи вказане порушення ухвалами від 18 лютого 2025 року витребував відповідні висновки в органів опіки і піклування за місцями проживання обох батьків. Орган опіки та піклування Бучанської міської ради Київської області висновку з приводу розв`язання спору про визначення місця проживання дітей не надав, посилаючись на неможливість вчинення таких дій. Водночас висновок органу опіки та піклування Сарненської міської ради, затверджений рішенням виконавчого комітету Сарненської міської ради від 26 березня 2025 року № 161, фактично складено без урахування обставин стосовно матері дітей (установлених актом обстеження житлово-побутових умов проживання від 14 березня 2025 року, без проведення бесіди із працівником служби у справах дітей за місцем проживання (перебування) дитини). У висновку є посилання на акт обстеження житлово-побутових умов проживання від 10 серпня 2021 року, працівник якої проводить з ним бесіду;
касаційний суд наголошує, що висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер. Сам по собі висновок відноситься до засобів доказування (письмових доказів). Як й інші докази, він не має для суду наперед встановленої сили. При цьому ухвалення рішення в справі не може ставитися у залежність від наявності чи відсутності відповідного висновку;
таким чином, суд апеляційної інстанції вчинив обґрунтовані процесуальні дії з метою отримання висновку органу опіки та піклування з метою розв`язання спору про визначення місця проживання дітей. Проте суд без належної оцінки, обгрунтував судове рішення висновком органу опіки та піклування Сарненської міської ради Рівненської області. Водночас встановив інші обставини у справі, детально відобразивши всі наявні докази в тексті оскарженої постанови, які вказують на переваги і недоліки сторін при визначенні місця проживання дітей;
слід звернути увагу на те, що якщо мати не надала суду переконливих доказів на підтвердження того, що проживання дитини з батьком суперечитиме найкращому забезпеченню інтересів дитини, а суд не встановив обставин, які б давали підстави для висновку, що визначення місця проживання дитини з матір`ю матиме більш позитивний вплив на дитину, ніж залишення її проживати разом із батьком у звичному для неї середовищі, то це є підставою для визначення місця проживання дитини з батьком. При вирішенні спору між сторонами апеляційний суд правильно врахував принцип забезпечення найкращих інтереси дітей. Зокрема, суд обґрунтовано вказав, що дітьми за місцем проживання разом з батьком набуто усталені та стійкі соціальні зв`язки (у побутовій, навчальній та сімейній сфері), які розривати за установлених обставин справи (приблизно однакових умов для проживання з кожним із батьків) є недоцільним. Саме у такий спосіб буде досягнене якнайкраще забезпечення інтересів самих дітей.
За таких обставин апеляційний суд зробив правильний по суті висновок про відмову в задоволенні позову  ОСОБА_1 про визначення місця проживання дітей, але частково помилився в частині мотивів такого судового рішення. Тому постанову апеляційного суду належить змінити у мотивувальній частині.
Аргумент касаційної скарги про те, що апеляційний суд безпідставно надав перевагу висновку органу опіки та піклування Сарненської міської ради Рівненської області над усіма іншими доказами, які подавались позивачем, є необґрунтованим. Зміст оскарженої постанови апеляційного суду свідчить, що при вирішенні позовних вимог оцінку надано й враховано не лише висновок органу опіки та піклування, але й усі інші докази, які надано позивачем та які наявні у матеріалах справи.
Посилання ОСОБА_1 на те, що вона зазнавала домашнього насильства зі сторони відповідача, а тому була вимушена залишити місце проживання та виїхати до іншого міста, колегія суддів відхиляє. Ці обставини, за умови їх доведення, мали місце до липня 2018 року, коли сторони почали проживати окремо. Отже, такі обставини знаходяться поза межами предмету доказування у справі про визначення місця проживання дітей, й не можуть бути підставою для скасування постанови апеляційного суду.
Саме по собі посилання на справи з подібними правовідносинами, але з різними встановленими обставинами, не має правового значення для справи, яка є предметом перегляду, та не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм процесуального права.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Доводи касаційної скарги свідчать про те, що оскаржене судове рішення частково ухвалено без додержання норм матеріального та процесуального права. Тому касаційну скаргу слід задовольнити частково, постанову апеляційного суду змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Оскільки колегія суддів змінює постанову апеляційного суду лише в частині мотивів її прийняття, підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_3 , задовольнити частково.
Постанову Рівненського апеляційного суду від 20 травня 2025 року змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                 В. І. Крат
Судді:                                                                                            Д. А. Гудима
І. О. Дундар
Є. В. Краснощоков
П. І. Пархоменко