КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
03110, м. Київ, вул. Солом`янська, 2-а, e-mail: inbox@kia.court.gov.ua

 

Єдиний унікальний номер справи № 756/16631/23                                Головуючий у суді першої інстанції   - Луценко О.М. Номер провадження № 22-ц/824/15088/2025                                   Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 листопада 2025 року                                                                         м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Яворського М.А. (суддя-доповідач),          Кашперської Т.Ц.,           Фінагеєва В.О.,
розглянувши цивільну справу в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на заочне рішення Оболонського районного суду міста Києва від 11 березня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Луценка О.М., у місті Києві, та на додаткове рішення Оболонського районного суду міста Києва від 16 квітня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Луценка О.М., у місті Києві у справі за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-
ВСТАНОВИВ:
У грудні 2023 року ФОП ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості в якому просила стягнути із на свою користь з відповідача основну заборгованість в розмірі 13 270,93 грн, пеню 7 662,24 грн, 30% штрафу - 3 981,27 грн, інфляційні збитки 1 123,37 грн, 3 % річних - 496,30 грн за не своєчасну сплату основного боргу, а також судові витрати в розмірі 1 073,60 грн та витрати на оплату правничої допомоги 21 600 грн. 
Свої вимоги обґрунтовував тим, що між ФОП ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено договір суборенди нежитлового приміщення № ЛПЗ10 від 21 жовтня 2021 року, згідно п. 1.1 Договору суборенди Позивачем було передано, а Відповідачем було прийнято в строкове платне користування на умовах суборенди приміщення, яке розташоване в будівлі за адресою:  АДРЕСА_1 .
У відповідності до п. 2.1. Договору орендар передає суборендарю в користування приміщення, як» орендується та оформлюється Актом приймання-передачі (в користування), який підписується сторонами. Вступ суборендаря у користування суборендованим приміщенням настає одночасно з підписанням сторонами Акту приймання-передачі вказаного приміщення (п. 2.3 Договору).
Відповідно до Акту приймання-передачі нежитлового приміщення від 13 листопада 2021 року, який є Додатком № 1 до договору (невід`ємною частиною договору), відповідач отримав у користування приміщення і належному стані загальною площею 12 кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . За користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.
Пунктом 1.1 Договору визначено, що розмір щомісячної суборендної плати за 12 кв м складає 2 268 грн без ПДВ.
Згідно п. 6.13 Договору суборендар зобов`язаний сплачувати суборенду плату, в порядку, в розмірах та у терміни, що визначені Договором. Тобто, Договором суборенди передбачений обов`язок відповідача вносити плату за користування суборендованим приміщенням. Пунктом 6.3. Договору Сторони визначили, що суборенда плата за кожен місяць сплачується суборендарем шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок орендаря передплатою не пізніше 20-то числа місяця, що передує місяцю, за здійснюється такий платіж. Плата за неповний місяць суборенди нараховується та сплачується пропорційно до кількості днів, протягом яких суборендар користувався приміщенням. Крім, суборендної плати суборендар зобов`язувався компенсувати Орендарю інші послуги з суборенди (теплова, електрична енергія, послуги з водопостачання/ водовідведення, вивезення сміття, охорони, тощо) (п. 6.4. Договору).
Умовами договору Сторонами у п. 2.9 Договору погоджено, що Суборендар зобов`язаний здійснити оплату всіх платежів, в тому числі і за комунальні послуги, передбачених Договором з моменту підписання сторонами акта приймання-передачі (повернення) приміщення та закінчення терміну дії даного договору.
Однак, в порушення умов Договору суборенди, відповідач свої обов`язки щодо сплати суборендних платежів належним чином не виконував, внаслідок чого за період з лютого 2022 по 19 серпень 2022 року включно утворилася заборгованість перед позивачем з суборендної плати у розмірі 13 270,93 грн.
19 серпня 2022 року між сторонами укладена додаткова угода від 19 серпень 2022 року про дострокове розірвання договору суборенди нежитлового приміщення № ЛПЗ10 від 21 жовтня 2021 року, якою було розірвано в двосторонньому порядку (за взаємною згодою сторін).
На виконання умов додаткової угоди від 19 серпня 2022 року між сторонами підписано акт приймання- передачі приміщення від 19 серпня 2022 року.
Станом на 19 серпень 2022 року у відповідача існує заборгованість по сплаті суборендної плати у розмірі 13 270,92 грн.
У випадку прострочення сплати суборендної плати чи інших платежів, суборендар має прав сплати пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ та додатково 30% річних від сум несплаченого несвоєчасно) сплаченого платежу.
Відповідно до умов п. 8.2 Договору передбачено, що у випадку прострочення сплати суборендарем суборендної плати та/або інших платежів, суборендар сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період за який нараховується пеня, від несплаченої суми за кожен день прострочення та за ввесь період прострочення. Умовами п. 8.3. Договору, за умови прострочення суборендарем оплати будь-якого з платежів визначених цим Договором, в тому числі гарантійного платежу, суборендар, окрім встановленої цим Договором пені, додатково сплачує штраф у розмірі 0% від суми несплаченого платежу.
Таким чином, керуючись умовами Договору позивач вважає за необхідне здійснити нарахування пені та 30% річних, а також ще нарахувати 3% річних, втрати від інфляції за період з 20 вересня 2022 року по 18 грудня 2023 року за несплату боргу з суборенди. Позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогою погашення боргу, однак ОСОБА_1 заборгованість не сплачена.
Заочним рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 11 березня 2024 року позов ФОП ОСОБА_3 - задоволено. Стягнуто з  ОСОБА_1  на користь ФОП ОСОБА_3 13 270,93 грн заборгованість по сплаті суборендної плати, 7 662,24 грн - пеню, 3 981,27 грн - 30% штрафу за не своєчасну сплату основного боргу, 1 123,37 грн - інфляційні збитки, 496,30 грн - 3% річних та судовий збір в розмірі 1 073,60 грн.
Додатковим рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 16 квітня 2024 року заяву ФОП ОСОБА_3 про ухвалення додаткового рішення - задоволено. Стягнуто ОСОБА_1 на користь ФОП ОСОБА_3 витрати на правничу допомогу у розмірі 21 600 грн.
Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 30 червня 2025 року заяву відповідача ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.
Не погоджуючись із вказаними рішеннями представником ОСОБА_1 - ОСОБА_2  було подано апеляційну скаргу в якій посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповноту з`ясування обставин, що мають значення для справи, неналежну оцінку доказів по справі, просить скасувати оскаржувані рішення суду першої інстанції та постановити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. 
Судом при задоволенні позовної заяви не було встановлено справжність правової природи укладеної між сторонами договору, що в подальшому і привело до винесення оспорюваного рішення. 
В обґрунтування скарги вказує, що 21 жовтня 2021 року сторонами був укладений Договір суборенди нежитлового приміщення Б/Н, за умовами якого Орендар передає Суборендарю нерухоме майно (приміщення) у користування: плату на певний строк до «31» грудня 2022 року. Відповідно до п. 1 Договору орендна плата за користування приміщенням складала 2 268 грн, на місяць.
28 лютого 2022 року Торгово-Промислова Палата опублікувала на своєму офіційному сайті лист щодо військової агресії рф проти України як форс- мажорну обставину (обставину непереборної сили), що стало підстава введення воєнного стану.
Звертає увагу, що протягом лютого - серпня 2022 року він не міг використовувати об`єкт суборенди за цільовим призначенням та у серпні 2022 року звернувся до ФОП ОСОБА_3 із заявою про розірвання договору, яку вона прийняла та була підписана Додаткова угода про дострокове розірвання договору суборенди нежитлового приміщення № ЛПЗ10 від 21 жовтня 2021 року, якою було розірвано в двосторонньому порядку (за взаємною згодою сторін).
На виконання умов додаткової угоди від 19 серпня 2022 року між сторонами підписано акт приймання - передачі приміщення від 19 серпня 2022 року. 
Вказує, що несплата відповідачем суборендної плати з лютого 2022 року по 19 серпень 2022 року пов`язана із обставинами непереборної сили, а саме початком повномасштабного вторгнення, що стало перешкодою для його використання. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами.
Щодо оскарження додаткового рішення вказує, що судом першої інстанції не було враховано співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, виконаною роботою адвокатом, часом витраченим адвокатом, обсягом надання ним послуг, результатом розгляду справи враховуючи дотримання критерію розумності розміру понесених стороною витрат.
Вказує, що складені адвокатом позивача процесуальні документи не є значними за обсягом, оцінюючи пропорційність та співмірність витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи та обсягом виконаних робіт, взявши до уваги рішень складеності, юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду адвокатом документів, їх значення для спору, виходячи із засад розумності та справедливості, вважає, що позивачу мають бути компенсовані витрати, понесені на оплату професійної правничої допомоги, проте їх розмір підлягає зменшенню до 3 600 грн.     
25 вересня 2025 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від представника ФОП ОСОБА_3 - Магратій Я,В. відповідно до якого просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.
Звертає увагу, що судом першої інстанції заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 11 березня 2024 року та додаткове рішення Оболонського районного суду м. Києва від 16 квітня 2024 року не переглядалося у порядку, встановленому ст. ст. 284 - 287 ЦПК України, що є обов`язковою умовою для подальшого його оскарження в суді апеляційної інстанції, а тому позивач вважає, що заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 11 березня 2024 року та заочне додаткове рішення Оболонського районного суду м. Києва від 16 квітня 2024 року не підлягають апеляційному оскарженню відповідачем.
Вказує, що матеріали справи містять докази, які досліджені судом першої інстанції і не спростовані відповідачем.
Судом першої інстанції, прийнято до уваги докази та встановлено, що між сторонами укладено договір суборенди нежитлового приміщення, а також встановлено, що між сторонами підписано додаткову угоду про дострокове розірвання договору суборенди нежитлового приміщення, за якою відповідач визнав заборгованість у розмірі 13 270,92 грн, що позивачем цілком законно згідно укладеного договору нарахована пеня, штраф, 3% річних та інфляційні втрати.
Наголошує, що відповідачем у справі  не було подано до суджу належних доказів на підтвердження того, що він був позбавлений з 24.02.2022 року по 19.08.2022 року можливості доступу до приміщення, знаходитися чи зберігати в ньому речі та користуватися ним, в тому числі і через не забезпечення комунальними послугами: відключенням електроенергії, водопостачанням або руйнуванням будівлі/ приміщення внаслідок ракетних чи артилерійських обстрілів, пожежі, знаходження Приміщення на непідконтрольній території, тощо.
Отже, існування форс - мажорних обставин саме по собі не означає автоматичної неможливості користування суборендованим приміщенням і не звільняє відповідача від суборендної плати та/чи інших послуг з суборенди (комунальних послуг).
До того ж, суборендоване приміщення є приватною власністю, то воєнний стан не є обставиною звільнення від сплати суборенди, а всі питання стосовно зобов`язань за договором мали вирішуватись між сторонами, але як свідчать матеріали справи в цьому питання жодного документу не підписувалось та не складалось.
Також звертає увагу, що доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання. Саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору.
Наголошує, що п. 10.6 Договору суборенди сторони передбачили, що при настанні дії обставин непереборної сили сторони зобов`язуються письмово проінформувати одна одну про їх настання. Таке повідомлення повинно бути надіслано потерпілою від обставин непереборної сили стороною інші сторони цього договору не пізніше ніж у десятиденний строк з моменту настання таких обставин.
Отже пунктами договору суборенди сторони погодили порядок, строки повідомлення контрагента про настання форс - мажорних обставин та документи, які потрібно надати іншій стороні для підтвердження форс - мажорних обставин.
Відповідач, посилаючись у апеляційній скарзі на форс - мажорні обставини, мав надати докази та довести зв`язок між невиконанням зобов`язань за Договором, неможливістю користуватись Приміщенням та воєнними діями в Україні, а не в односторонньому порядку відмовитись від виконання зобов`язань за Договором суборенди.
Також не може визнати обґрунтованим посилання, що ним не було надано детального розрахунку заборгованості по суборендній платі, оскільки заборгованість відповідача чітко була прописана у Додатковій угоді від 19 серпня 2022 року про дострокове розірванні договору суборенди нежитлового приміщення № ЛП310 від19 серпня 2022 року, яка підписана сторонами, а також у самій позовній заяві.
При укладанні договору № ЛП310 від 19.08.2022 та додатків до нього позивачем та відповідачем було дотримано норми законодавства, а саме: зміст укладеного правочину не суперечить законодавству, а також моральним засадам суспільства, волевиявлення сторін було вільним і відповідало їх внутрішній волі, договір укладений у письмовій формі, підписаний уповноваженими особами, у відповідності до законодавства, правочин спрямований на реальне настання правових наслідків.
Зауважує, що на момент укладення договору № ЛП310 від 19.08.2022 відповідач не звертався до позивача із пропозицією про внесення будь-яких змін до запропонованої редакції договору, тим самим погодився зі всіма умовами такого договору, в тому числі з пунктами щодо нарахування неустойки (пені, штрафу).
Наголошує, що між тим, відповідачем не надано доказів того, що він, укладаючи договір № ЛП310 від 19.08.2022 року, який містить пункти щодо нарахування штрафних санкцій (пені, штрафу), діяв проти своєї волі, або був необізнаним про наявність таких положень договору, або не знав вимоги законодавства України. В даному випадку відповідач погодився на такі умови договору № ЛП310 від 19.08.2022 року, що підтверджується його підписом на цьому договорі.
Звертає увагу, що позивачем у позовній заяві № 18/12/2023 від 18.12.2023 року наведено попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат на професійну правничу допомогу у справі, який складає 21 600 грн, з зазначенням, що докази їх понесення будуть надані до суду в порядку і строки, встановлені чинним законодавством.
Зауважує, що для подання та підготовки позовної заяви позивач цілком логічно з метою ефективного захисту своїх прав змушений був звертатися за професійною правничою допомогою адвоката, яка є оплачуваною працею і така оплата здійснюється на підставі укладеного між адвокатом та його клієнтом договору про надання правової допомоги.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
У відповідності до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно з ч. 3 ст. 369 ЦПК України, з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга  не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що між ФОП ОСОБА_3 та фізичною особою ОСОБА_1 було укладено договір суборенди нежитлового приміщення № ЛП310 від 21 жовтня 2021 року, згідно п. 1.1 Договору суборенди Позивачем було передано, а Відповідачем було прийнято в строкове платне користування на умовах суборенди приміщення, яке розташоване в будівлі за адресою: АДРЕСА_1 .
У відповідності до п. 2.1. Договору орендар передає суборендарю в користування приміщення, як» орендується та оформлюється Актом приймання-передачі (в користування), який підписується сторонами. Вступ суборендаря у користування суборендованим приміщенням настає одночасно з підписанням сторонами Акту приймання-передачі вказаного приміщення (п. 2.3 Договору).
Відповідно до Акту приймання-передачі нежитлового приміщення від 13 листопада 2021 року, який є Додатком № 1 до договору (невід`ємною частиною договору), відповідач отримав у користування приміщення і належному стані загальною площею 12 кв м, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . За користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.
Пунктом 1.1 Договору визначено, що розмір щомісячної суборендної плати за 12 кв м складає 2 268 грн без ПДВ.
19 серпня 2022 року між сторонами укладена додаткова угода від 19 серпня 2022 року про дострокове розірвання договору суборенди нежитлового приміщення № ЛП310 від 21 жовтня 2021 року, якою було розірвано в двосторонньому порядку (за взаємною згодою сторін).
На виконання умов додаткової угоди від 19 серпня 2022 року між сторонами підписано акт приймання- передачі приміщення від 19 серпня 2022 року.
Станом на 19 серпня 2022 року у відповідача існує заборгованість по сплаті суборендної плати у розмірі 13 270,92 грн.
У випадку прострочення сплати суборендної плати чи інших платежів, суборендар має прав сплати пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ та додатково 30% річних від сум несплаченого (несвоєчасно) сплаченого платежу
Відповідно до умов п. 8.2 Договору передбачено, що у випадку прострочення сплати суборендарем суборендної плати та/або інших платежів, передбачених Договором суборендар сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період за який нараховується пеня, від несплаченої суми за кожен день прострочення та за ввесь період прострочення. Умовами п. 8.3. Договору, за умови прострочення суборендарем оплати будь-якого з платежів визначених цим Договором, в тому числі гарантійного платежу, суборендар, окрім встановленої цим Договором пені, додатково сплачує штраф у розмірі 30% від суми несплаченого платежу.
Ухвалюючи рішення суд першої інстанції мотивував тим, що оскільки позивач свої зобов`язання по наданню послуг із суборенди нежитлового приміщення, виконала належним чином, а зобов`язання щодо своєчасної оплати за надані послуги із суборенди приміщення, з боку відповідача не виконані, що свідчить про те, що відповідач ухиляється від сплати коштів за надані послуги, внаслідок чого порушує свої зобов`язання за договором.
Таким чином суд першої інстанції дійшов висновку про наявність спірних правовідносин між сторонами, встановив, що права позивача відповідачем порушені, оскільки відповідач не здійснював оплату за користування нежитловим приміщенням, що було предметом суборенди тому права позивача підлягають захисту, в зв`язку із чим суд  також дійшов висновку про стягнення заборгованість по сплаті суборендної плати, пені, штрафу за не своєчасну сплату основного боргу, інфляційні збитки та 3% річних.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до ч. 1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.
Предметом договору найму, згідно з вимогами статті 760 ЦК України, може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ). Законом можуть бути встановлені види майна, що не можуть бути предметом договору найму. Предметом договору найму можуть бути майнові права. Особливості найму окремих видів майна встановлюються цим Кодексом та іншим законом.
За найм (оренду) майна з наймача, відповідно до статті 762 ЦК України, справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення. Плата за найм (оренду) майна може вноситися за вибором сторін у грошовій або натуральній формі. Форма плати за найм (оренду) майна встановлюється договором найму. Договором або законом може бути встановлено періодичний перегляд, зміну (індексацію) розміру плати за найм (оренду) майна. Наймач має право вимагати зменшення плати, якщо через обставини, за які він не відповідає, можливість користування майном істотно зменшилася. Плата за найм (оренду) майна вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором. Наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.
Договір найму, згідно зі статтею 763 ЦК України, укладається на строк, встановлений договором. Якщо строк найму не встановлений, договір найму вважається укладеним на невизначений строк. Кожна із сторін договору найму, укладеного на невизначений строк, може відмовитися від договору в будь-який час, письмово попередивши про це другу сторону за один місяць, а у разі найму нерухомого майна - за три місяці. Договором або законом може бути встановлений інший строк для попередження про відмову від договору найму, укладеного на невизначений строк. Законом можуть бути встановлені максимальні (граничні) строки договору найму окремих видів майна. Якщо до спливу встановленого законом максимального строку найму жодна із сторін не відмовилася від договору, укладеного на невизначений строк, він припиняється зі спливом максимального строку договору. Договір найму, строк якого перевищує встановлений законом максимальний строк, вважається укладеним на строк, що відповідає максимальному строку.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).
Згідно зі статтею 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів.
Порушенням зобов`язання, згідно зі статтю 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України у разі порушення зобов`язання особа може звернутися до суду за його захистом.
Згідно з ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки.
Як вбачається з ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Так із матеріалів справи вбачається, що 19 серпня 2022 року між сторонами вказаного спору  була  укладена додаткова угода про дострокове розірвання договору суборенди нежитлового приміщення № ЛП310 від 21 жовтня 2021 року, якою було розірвано в двосторонньому порядку (за взаємною згодою сторін).
На виконання умов додаткової угоди від 19 серпня 2022 року між сторонами підписано акт приймання- передачі приміщення від 19 серпня 2022 року.
Укладаючи додаткову угоду позивачка у справі ОСОБА_3 як орендодавець, та відповідач у справі  ОСОБА_1 як суборендар дійшли взаємної згоди, що станом на дату укладення вище вказаної додаткової угоди - 19 серпня 2022 року заборгованість ОСОБА_1   перед ОСОБА_3 по оплаті орендної плати складає 13270,93 грн,  яку він повинен сплатити у строк до 19 вересня 2022 року  (а.с. 26).  
Матеріали справи не містять, а відповідачем не надано доказів на підтвердження того, що ним було сплачено орендну плату, а також заборгованість після укладання Додаткової угоди про дострокове розірвання договору № ЛП310 суборенди нежитлового приміщення.
Відповідно до умов п. 8.2 Договору передбачено, що у випадку прострочення сплати суборендарем суборендної плати та/або інших платежів, передбачених Договором суборендар сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період за який нараховується пеня, від несплаченої суми за кожен день прострочення та за ввесь період прострочення. Умовами п. 8.3. Договору, за умови прострочення суборендарем оплати будь-якого з платежів визначених цим Договором, в тому числі гарантійного платежу, суборендар, окрім встановленої цим Договором пені, додатково сплачує штраф у розмірі 30% від суми несплаченого платежу.
Згідно з ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Аналізуючи зміст договору оренди, у тому числі положення, за якими визначена мета оренди, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що цей договір є споживчим, а тому на нього розповсюджується дія Закону України «Про захист прав споживачів».
Умовами вказаного Договору крім штрафу у розмірі 30% за порушення строків платежів, передбачена пеня в розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України (пункт 8.3).
Згідно зі cт. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плата) від боржника за користування утриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
За змістом цієї норми закону нарахування трьох процентів річних та індексу інфляції входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц, провадження №14-16цс18.
Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим.
Отже, невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.
Аналогічна позиція підтверджена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 року у справі № 127/15672/16-ц.
Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні майнових витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання.
З урахуванням вказаного, колегія судів погоджується із висновком суду про наявність правових підстав для стягнення із ОСОБА_1 на користь ФОП ОСОБА_3 3 % річних в розмірі 496,30 грн. та інфляційні втрати в розмірі 1 123,37 грн.
Розрахунок нарахувань трьох процентів річних та інфляційних збитків відповідачем  не спростовано, а також  відповідачем не надано суду власний контррозрахунок.
Доводи апеляційної скарги, що судом не було враховано надзвичайних (форс-мажорних) обставин, а також те, що протягом лютого - серпня 2022 року він не міг використовувати об`єкт суборенди за цільовим призначенням, оскільки апелянт був добровольцем та із зазначених підстав не міг використовувати об`єкт суборенди за цільовим призначенням, апеляційний суд не може визнати обґрунтованими.
Частиною 6 ст. 762 ЦК України окремо передбачено, що наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає. Тобто, норма права закріплена в ч. 6 ст. 762 ЦК України, визначає в якості підстави звільнення від зобов`язання сплатити орендну плату об`єктивну безпосередню неможливість використовувати передане у найм майно (бути допущеним до приміщення, знаходитись у ньому, зберігати у приміщенні речі тощо) через обставини, за які наймач не відповідає.
Для застосування ч. 6 ст. 762 ЦК України та звільнення наймача від плати за користування орендованим майном, основною умовою є наявність обставин, за які наймач не відповідає, це такі обставини за яких майно не використовувалося або не могло бути використане наймачем і він не відповідає за ці обставини.
Таким чином лише саме по собі посилання на форс мажорні обставини не виключають відповідача для повідомлення іншу сторону про настання подій, відповідач будь - яких доказів про повідомлення про настання подій не надав.
Відповідна правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду, у п. 6.7., п. 6.8 постанови від 08.05.2018 у справі №910/7495/16 зі змісту якої вбачається, що: при оцінці обставин, за які не відповідає орендар, презюмується незмінність умов господарювання (користування майном) чи стану об`єкта оренди, а орендар повинен подати докази наявності тих обставин, на які він посилається в обґрунтування своїх вимог, а також довести, що ці обставини виникли з незалежних від нього причин, зокрема, внаслідок зміни кон`юнктури на ринку товарів, робіт, послуг, з вини орендодавця, через дію непереборної сили тощо.
Якщо орендар з незалежних від нього обставин протягом певного часу був повністю позбавлений можливості користуватися орендованим майном, то на підставі ч. 6 ст. 762 ЦК він вправі порушувати питання і про повне звільнення його від внесення орендної плати (правова позиція щодо застосування приписів ст. 762 ЦК викладена у постановах від 22.05.2019 року, від 27.08.2019 року Верховного Суду у справах № 914/1248/18 та № 914/2264/17).
Колегія суддів апеляційного суду враховує, що звертаючись із заявою про перегляд заочного рішення та з апеляційного скаргою відповідач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що він був позбавлений з 24 лютого 2022 року по 19 серпня 2022 року можливості доступу до приміщення, знаходитися чи зберігати в ньому речі та користуватися ним, в тому числі і через не забезпечення комунальними послугами: відключенням електроенергії, водопостачанням або руйнуванням будівлі/ приміщення внаслідок ракетних чи артилерійських обстрілів, пожежі, знаходження приміщення на непідконтрольній території, тощо.
Крім того, пунктом 10.5. Договору суборенди сторони визначили: не вважаються обставинами непереборної сили недодержання своїх обов`язків контрагентом тієї сторони, що порушила цей Договір, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання цього Договору, відсутність у Сторони, що порушила Договір, необхідних коштів. Сторони також погоджуються, що не є обставинами непереборної сили, обставини, які хоч і віднесені законом до таких, але не заважають Сторонам цього договору виконати його умови.
Отже, існування форс - мажорних обставин саме по собі не означає автоматичної неможливості користування суборендованим приміщенням і не звільняє відповідача від суборендної плати та/чи інших послуг з суборенди (комунальних послуг).
До того ж, суборендоване приміщення є приватною власністю, то воєнний стан не є обставиною звільнення від сплати суборенди, а всі питання стосовно зобов`язань за Договором мали вирішуватись між сторонами, але як свідчать матеріали справи з цього питання жодного документу не підписувалось та не складалось.
За ст. 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.
Вищий господарський суд у постанові від 16.05.2017 року у справі № 903/470/16 роз`яснив зміст ст. 617 ЦК України: особа звільняється саме від відповідальності за порушення зобов`язання, а не від обов`язку його виконання.
Тобто, настання форс-мажорних обставин звільняє особу виключно від відповідальності за порушення договірних зобов`язань, що встановлена договором оренди чи законом, якщо таке порушення сталося внаслідок непереборної сили. В свою чергу, звільнення від відповідальності не означає звільнення від виконання зобов`язання.
Верховний Суд у постанові від 01.06.2021 року у справі №910/9258/20 та у постанові від 09.11.2021 року у справі №913/20/21, наголошує, що форс - мажорні обставини не мають преюдиційного характеру, і при їх виникненні сторона повинна довести, що ці обставини були форс - мажорними саме для даного випадку виконання зобов`язання.
Доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання. Саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору.
Пунктом 10.6. Договору суборенди Сторони передбачили, що при настанні дії обставин непереборної сили Сторони зобов`язуються письмово проінформувати одна одну про їх настання. Таке повідомлення повинно бути надіслано потерпілою від обставин непереборної сили Стороною іншій Стороні цього Договору не пізніше ніж у десятиденний строк з моменту настання таких обставин.
Пунктом 10.7 Договору суборенди Сторони передбачили, що настання факту обставин непереборної сили повинно бути підтверджено Стороною, яка на них посилається, шляхом надання іншій стороні цього договору відповідної довідки Торгово - промислової палати України, або довідки іншого державного органу, на який урядом України покладено обов`язок щодо ліквідації таких обставин.
Отже, вищевказаними пунктами Договору суборенди Сторони погодили порядок, строки повідомлення контрагента про настання форс - мажорних обставин та документи, які потрібно надати іншій стороні для підтвердження форс - мажорних обставин.
Матеріали справи не містять доказів виконання відповідачем як суборендарем умов, викладених у п. 10.6 Договору щодо направлення орендодавцю  повідомлення про настання форс мажорних обставин, а відповідно і  підстав для можливого   дострокового розірвання договору. 
Такі дії відповідачем були вчинення лише у серпні 2022 року, що і стало наслідком укладення між сторонами Додаткової угоди   про дострокове розірвання договору №ЛП310  від 19 серпня 2022 року. 
Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні» введено в Україні воєнний стан із 05:30 24.02.2022 строком на 30 діб, який в подальшому продовжувався, і діє на даний час.
Торгово-промисловою палатою України оприлюднено лист № 2024/02.0-7.1 від 28.02.2022, яким повідомлено, що військова агресія російської федерації проти України є форс - мажорною обставиною (обставиною непереборної сили).
Це означає, що введення воєнного стану на території України є форс - мажором та є підставою для звільнення від відповідальності за порушення договору, але, тільки в тому випадку, якщо саме ця обставина стала підставою для невиконання договірних зобов`язань.
Відповідно до ч. 1 ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати України», Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово- промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення.
Листом від 28.02.2022 Торгово - Промислова палата України засвідчила форс - мажорні обставини, зокрема, військову агресію російської федерації проти України, однак, відповідач в порушення п. 10.6. Договору, не дотримався строків (не пізніше 10 діб з моменту настання обставин непереборної сили), та не звертався до позивача, доказів протилежного не надав, про повідомлення про форс - мажорні обставини для нього та не направив відповідного сертифікату.
Отже, посилаючись у апеляційній скарзі на форс - мажорні обставини відповідач, мав надати докази та довести зв`язок між невиконанням зобов`язань за Договором, неможливістю користуватись Приміщенням та воєнними діями в Україні, а не в односторонньому порядку відмовитись від виконання зобов`язань за Договором суборенди.
Також, є безпідставними доводи апеляційної скарги щодо відсутності підстав для ухвалення судом першої інстанції про стягнення з ОСОБА_1 на користь  ФОП ОСОБА_3 витрат на правничу допомогу в розмірі 21 600,00 грн.
Згідно п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
У відповідності до п.20 постанови Пленуму Верховного суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що додаткове рішення може бути ухвалено лише у випадках і за умов, передбачених статтею 220 ЦПК (у редакції 2004 року ); воно не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні.
Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до вимог п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
В той же час, ч. 3 ст. 141 ЦПК України визначено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
За умовами ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
В постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року (справа №640/4013/17-ц) зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.
На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.
Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
У справі яка переглядається встановлено, що між адвокатом Магратій Я.В. та ФОП ОСОБА_3 був укладений Договір про надання правової допомоги №29 від 08 березня 2023 року 
На підтвердження витрат на правничу допомогу, до суду першої інстанції стороною позивача було надано: копію акту приймання-передачі наданих послуг до Договору №29 від 08 березня 2023 року; копію рахунку на оплату № 1 від 14 березня 2023 року (а.с. 105 та на звороті) та докази направлення заяви про розподіл судових витрат на правничу допомоги відповідачу (а.с. 104).
Згідно ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Разом з тим, жодних заяв чи клопотань про зменшення судових витрат в даній судовій справі відповідачем не подавалось.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» від 26 лютого 2015 року, пунктах 34-36 рішення у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10 грудня 2009 року, пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» від 12 жовтня 2006 року, пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» від 30 березня 2004 року, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Враховуючи складність справи та об`єм виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), беручи до уваги те, що позов задоволено в повному обсязі, а клопотання про зменшення розміру витрат подано не було, суд дійшов обґрунтованого висновку стягнути з ОСОБА_1 на користь ФОП ОСОБА_3 , понесені в суді першої інстанції судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 21 600 грн.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують законності рішення суду першої інстанції.
За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до положень статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на положення частини 3 статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.
Керуючись ст. ст. 7, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 ,залишити без задоволення.
Заочне рішення Оболонського районного суду міста Києва від 11 березня 2024 рокута додаткове рішення Оболонського районного суду міста Києва від 16 квітня 2024 рокузалишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню відповідно до норм п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягає.
 
Судді : 
 
              _______________               ________________          ______________
               М.А.Яворський                  Т.Ц.Кашперська              В.О.Фінагеєв