ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/4290/25  Номер провадження 22-ц/814/3253/25	Головуючий у 1-й інстанції Кузіна Ж.В.  Доповідач ап. інст. Чумак О. В.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 вересня 2025 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючої судді: Чумак О.В.,
суддів: Лобова О.А., Пилипчук Л.І.
розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Марченко Галини Іванівни
на ухвалу Київського районного суду м. Полтави від 30 травня 2025 року, постановлену суддею Кузіною Ж.В. 
у справі за заявою ОСОБА_1 , боржник ОСОБА_2 про видачу судового наказу про стягнення аліментів на утримання дитини,-

В С Т А Н О В И В:
У травні 2025 року представник ОСОБА_1 адвокат Марченко Г.І. звернулася до суду із заявою про видачу судового наказу, в якій просила стягнути із ОСОБА_2 аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі частини його заробітку (доходу).
Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 30 травня 2025 року у видачі судового наказу відмовлено.
Ухвала суду мотивована тим, що заявниця не надала доказів того, що дитина проживає разом з нею та перебуває на її утриманні, що свідчить про відсутність у ОСОБА_1 права вимоги про стягнення аліментів з ОСОБА_2 на утримання сина.
Не погодившись з даною ухвалою суду її в апеляційному порядку оскаржила представник  ОСОБА_1 адвокат Марченко Г.І., просила ухвалу скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи та порушення норм процесуального права.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку щодо відсутності у ОСОБА_1 права грошової вимоги про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини, оскільки їх малолітній син проживає разом з матір`ю (наразі у Великій Британії). На підтвердження даної обставини до апеляційної скарги долучено відповідні докази. 
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Відмовляючи у видачі судового наказу, суд першої інстанції виходив із того, що заявником не дотримані вимоги ст. 163 ЦПК України при зверненні із заявою про видачу судового наказу, так як не долучено будь-яких доказів, що підтверджують факт сумісного проживання з дитиною та перебування дитини на її утриманні (довідку про місце проживання чи акт).
Колегія суддів погоджується з даним висновком місцевого суду з огляду на наступне.
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови, виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.
У відповідності до ч. 3 ст. 19 ЦПК України наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.
За змістом частини першої статті 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу.
Частиною 2 ст. 160 ЦПК України визначено, що із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.
Пунктом 4 частини першої статті 161 ЦПК України встановлено, що судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.
Згідно ч. 5 ст. 183 СК України той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.
Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 163 ЦПК України до заяви про видачу судового наказу додаються інші документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.
Звертаючись до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_1 посилалась на те, що малолітній син проживає разом з нею та перебуває на її утриманні, проте жодних доказів на підтвердження вказаних обставин матеріали справи не містять.
Згідно витягу з реєстру територіальної громади ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 зареєстрований разом з батьком ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 21).
Підстави для відмови у видачі судового наказу визначені у статті 165 ЦПК України.
Так, суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо: заява подана з порушеннями вимог статті 163 цього Кодексу; заяву подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, не підписано або підписано особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не вказано; заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам статті 161 цього Кодексу; наявні обставини, передбачені частиною першою статті 186 цього Кодексу; з моменту виникнення права вимоги пройшов строк, який перевищує позовну давність, встановлену законом для такої вимоги, або пройшов строк, встановлений законом для пред`явлення позову в суд за такою вимогою; судом раніше виданий судовий наказ за тими самими вимогами, за якими заявник просить видати судовий наказ; судом раніше відмовлено у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 3-6 частини першої цієї статті; із поданої заяви не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу; заяву подано з порушенням правил підсудності.
Враховуючи вищевикладені обставини, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для відмови у видачі судового наказу, оскільки подана ОСОБА_1 заява про видачу судового наказу не відповідає вимогам ст. 163 ЦПК України та нею не доведено факт виникнення права вимоги про стягнення аліментів з ОСОБА_2 на утримання малолітньої дитини. 
Згідно ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце підчас розгляду справи судом першої інстанції (див., зокрема, висновок у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 756/1529/15-ц (провадження № 14-242цс18), у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 листопада 2020 року у справі № 752/1839/19 (провадження № 61-976св20), у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2020 року у справі № 760/16979/15-ц (провадження № 61-4848св19).
Відповідно до ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об?єктивно не залежали від нього.
Аналіз наведених норм процесуального права дає підстави для висновку, що суд апеляційної інстанції має право досліджувати нові докази, якщо неподання таких доказів до суду першої інстанції було зумовлене поважними причинами (поважність причин повинен довести заявник). Вказане положення закріплене законодавцем з метою забезпечення змагальності процесу в суді першої інстанції, де сторони повинні надати всі наявні в них докази, і недопущення зловживання стороною своїми правами.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 квітня 2021 року в справі № 279/11692/15-ц (провадження № 61-1233св19) зазначено, що тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції. Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову у їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні. 
Таким чином, суд апеляційної інстанції досліджує нові докази, якщо визнає, що вони не могли бути надані суду першої інстанції або відмова в їх прийнятті визнана необґрунтованою.
До апеляційної скарги представником ОСОБА_1 адвокатом Марченко Г.І. долучено довідку про місце проживання заявниці та її сина ОСОБА_4 , з якої вбачається, що вони беруть участь у програмі Homes for Ukraine та 14 травня 2025 року прибули до Лінкольншира (а.с. 32).
Разом з тим, заявник долучаючи в суді апеляційної інстанції нові докази, не надала доказів неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від неї, тому колегія суддів позбавлена передбаченого законом права брати їх до уваги.
Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів («DIYA 97 v. UKRAINE», № 19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).
Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм процесуального права при вирішенні даного питання, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.
При цьому, згідно ч. 1 ст. 166 ЦПК України відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктом 1, 2, 2?, 8, 9 ч. 1 ст. 165 ЦПК України, не є перешкодою для повторного звернення з заявою з дотримання вимог ст. 163 ЦПК України.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, 

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Марченко Галини Іванівни залишити без задоволення.
Ухвалу Київського районного суду м. Полтави від 30 травня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Головуючий   О.В. Чумак

Судді     О.А. Лобов

Л.І. Пилипчук