ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                   
 
03 вересня 2025 року 
м. Київ
 
справа № 756/10787/21
провадження № 61-81cв24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Калараша А. А.,
 
учасники справи: 
позивач -  ОСОБА_1 , 
відповідач -  ОСОБА_2 , 
третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Соколов Олександр Євгенович,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , підписаною представником ОСОБА_7, на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 05 червня 2023 року в складі судді Шевчука А. В. та постанову Київського апеляційного суду від 23 листопада 2023 року в складі колегії суддів Соколової В. В., Мережко М. В., Поліщук Н. В., 
 
ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог 
 
У липні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , у якому просила визнати відсутнім у ОСОБА_2 права на спадкування після ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .  
Позов обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , спадкоємцем якого за законом є його дочка - ОСОБА_1 , яка 19 листопада 2020 року звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу (далі - КМНО) Соколова О. Є. із заявою про прийняття спадщини. 
 
Позивачці стало відомо, що у спадковій справі міститься заява ОСОБА_2 про прийняття спадщини після ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі заповіту останнього від 06 листопада 2019 року. 
 
Позивачка зазначала, що заява ОСОБА_2 про прийняття спадщини складена 03 грудня 2020 року і справжність підпису на цій заяві засвідчено приватним нотаріусом КМНО Домашенко М. М. Ця заява була передана до приватного нотаріуса, який завів спадкову справу, поштою через адвоката Моргуна Д. О. 10 грудня 2020 року.  
 
Посилаючись на те, що ОСОБА_2 особисто не подавала приватному нотаріусу КМНО Соколову О. Є. заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , оскільки заява про прийняття спадщини подана її представником адвокатом Моргуном Д. О., що суперечить чинному законодавству, просила суд, з урахуванням уточнень, визнати ОСОБА_2 такою, що не прийняла спадщину за заповітом від 06 листопада 2019 року після смерті ОСОБА_3 , у зв`язку з неподанням нею особисто заяви про прийняття спадщини.  
 
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції 
 
Оболонський районний суд міста Києва рішенням від 05 червня 2023 року відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 . 
 
Рішення суду мотивовано тим, що спадкоємицею ОСОБА_2 виконані вимоги статті 1269 ЦК України та пункти 3.3, 3.4, 3.5, 3.23 та 3.24 Глави 10 Розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 22 лютого 2012 року № 296/5 щодо особистого подання заяви про прийняття спадщини, а саме ОСОБА_2 у визначений законом строк прибула до приватного нотаріусаКМНО Домашенко М. М., особисто подала та особисто підписала заяву про прийняття спадщини, справжність її підпису була посвідчена указаним нотаріусом, після чого належним чином оформлена заява була надіслана приватному нотаріусу КМНО Соколову О. Є., який завів спадкову справу. Приватний нотаріус КМНО Соколов О. Є. зареєстрував заяву ОСОБА_2 про прийняття спадщини за заповітом без будь-яких зауважень, що, на думку суду, підтверджує дотримання ОСОБА_2 вимог чинного законодавства під час її звернення до нотаріуса з відповідною заявою.   
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції 
 
Не погодившись із указаним судовим рішенням, ОСОБА_4 оскаржила його в апеляційному порядку.
 
Київський апеляційний суд постановою від 23 листопада 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, рішення Оболонського районного суду міста Києва від 05 червня 2023 року залишив без змін. 
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що судове рішення суду першої інстанції відповідає вимогам щодо його законності та обґрунтованості, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції.  
 
Положенням Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій), передбачена можливість направлення засобами поштового зв`язку заяви про прийняття спадщини, справжність підпису особи на якій засвідчена нотаріально. У Порядку вчинення нотаріальних дій не визначений обов`язок особистого звернення до поштового відділення, вказано лише на необхідність нотаріального посвідчення підпису на заяві про прийняття спадщини, що і було зроблено відповідачкою.
 
Суд апеляційної інстанції указав, що доводи апеляційної скарги позивачки про відсутність в матеріалах справи копії спадкової справи знайшли своє підтвердження, проте наведене не є підставою для скасування рішення місцевого суду, оскільки це не  вплинуло на правильність вирішення справи з огляду на предмет спору, яким є лише питання дотримання порядку подання заяви про прийняття спадщини.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
28 грудня 2023 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 , в інтересах якої діє  ОСОБА_7., подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 05 червня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 23 листопада 2023 року, у якій просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити у справі нове судове рішення про задоволення позову. 
 
Як на підставу касаційного оскарження судового рішення заявниця у касаційній скарзі посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України та зазначає, що апеляційний суд в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 14 грудня 2018 року у справі                        № 914/809/18, від 05 червня 2019 року у справі № 554/3192/16-ц (провадження                      № 61-10720св18), від 28 січня 2020 року у справі № 910/6981/19, від 04 березня               2020 року у справі № 761/6811/16-ц (провадження № 61-1210св19), від 08 грудня 2021 року у справі № 423/2673/12 (провадження № 61-9341св21), від 10 січня                2022 року у справі № 577/2233/20 (провадження № 61-2722св21), від 16 червня                2022 року у справі № 349/408/18 (провадження № 61-19108св21), від 11 липня                 2022 року у справі № 127/20772/20 (провадження № 61-668св22), від 30 травня              2023 року у справі № 914/4127/21.  
 
Як на підставу касаційного оскарження судового рішення заявниця у касаційній скарзі також посилається на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України та зазначає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах. 
 
На думку заявниці, в силу положень частини другої статті 1269 ЦК України відповідачка повинна була або особисто звернутися до приватного нотаріуса КМНО Соколова О. Є., який завів спадкову справу, та подати йому заяву про прийняття спадщини за заповітом, або безпосередньо через поштове відділення та від свого імені із зазначенням своїх даних як відправника на поштовому конверті направити приватному нотаріусу КМНО Соколову О. Є. заяву про прийняття спадщини за заповітом. 
 
Вказує, що ОСОБА_2 не вчинила належних дій на набуття нею прав та обов`язків спадкоємця після смерті ОСОБА_3 , тому ОСОБА_2 є особою, яка не прийняла спадщину за заповітом. 
 
Крім того, суди не витребували матеріали спадкової справи та не дослідили їх. 
 
Позиція інших учасників справи
 
У відзиві на касаційну скаргу представник ОСОБА_2 адвокат Зімін М. В. просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін, посилаючись на правильність та обґрунтованість висновків судів першої та апеляційної інстанцій.   

Провадження у суді касаційної інстанції
 
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02 січня 2024 року цю справу призначено судді-доповідачеві Крату В. І. , судді, які входять до складу колегії: Дундар І. О., Краснощоков Є. В.  
 
Верховний Суд ухвалою від 03 січня 2024 року задовольнив заяву судді-доповідача Крата В. І. про самовідвід у справі № 756/10787/21, справу передано для проведення повторного автоматизованого розподілу.
 
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями  від 04 січня 2024 року справу призначено судді-доповідачеві ОСОБА_6 , судді, які входять до складу колегії: Краснощоков Є. В., Дундар І. О. 
 
Верховний Суд ухвалою від 22 січня 2024 року поновив строк на касаційне оскарження, відкрив касаційне провадження у цій справі, витребував справу із суду першої інстанції. 
 
У квітні 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду О. Грицик від 24 квітня 2024 року у зв`язку зі звільненням у відставку судді Верховного Суду ОСОБА_6 призначено повторний автоматизований розподіл цієї справи.
 
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями           від 24 квітня 2024 року справу призначено судді-доповідачеві Сердюку В. В., судді, які входять до складу колегії: Фаловська І. М., Карпенко С. О. 
 
Розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду О. Грицик від 02 вересня 2025 року у зв`язку з відпусткою суддів Верховного Суду Фаловської І. М., Карпенко С. О. призначено повторний автоматизований розподіл, зокрема, цієї справи.
 
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02 вересня 2025 року цю справу призначено судді-доповідачеві Сердюку В. В., судді, які входять до складу колегії: Ігнатенко В. М., Калараш А. А.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами 
 
Суди установили, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
 
Позивачка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є дочкою ОСОБА_3 .
 
Згідно з витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі спадкова справа після смерті ОСОБА_3 зареєстрована приватним нотаріусом КМНО Соколовим О. Є. 19 листопада 2020 року згідно із заявою ОСОБА_1 .
 
Відповідно до заповіту від 06 листопада 2019 року ОСОБА_3 на випадок своєї смерті зробив розпорядження, за яким все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і все те, що йому буде належати на день смерті і на що він матиме право заповідав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
 
03 грудня 2020 року ОСОБА_2 звернулась до приватного нотаріусу Київського міського нотаріального округу Домашенко М. М., яким було здійснено нотаріальне посвідчення заяви ОСОБА_2 , в якій, зокрема, здійснено заяву про прийняття спадщини. 
 
Згідно з довідкою приватного нотаріуса КМНО Соколова О. Є. від 15 грудня 2020 року № 102/02-14 станом на 15 грудня 2020 року одним із спадкоємців, які прийняли спадщину після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , є ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на підставі заповіту, посвідченого 06 листопада 2019 року приватним нотаріусом КМНО Вишняковою І. В.
 
Постановою приватного нотаріуса КМНО Соколова О. Є. від 30 квітня 2021 року зупинено видачу свідоцтва про право на спадщину на майно ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , до вирішення судом справи щодо оспорення ОСОБА_1 в судовому порядку права ОСОБА_2 на спадкування за заповітом.  
 
Згідно з указаною постановою спадкоємцями, які подали заяви про прийняття спадщини ОСОБА_3 є: дочка спадкодавця ОСОБА_1 , яка подала 19 листопада 2020 року заяву про прийняття спадщини за законом, та ОСОБА_2 , яка 03 грудня 2020 року особисто склала заяву про прийняття спадщини за заповітом, справжність підпису якої засвідчено приватним нотаріусом КМНО Домашенко М. М., за реєстровим номером 1501. Заява ОСОБА_2 передана приватному нотаріусу КМНО Соколову О. Є. поштою через її адвоката Моргуна Д. О., яка надійшла 10 грудня            2020 року і зареєстрована в Книзі обліку та реєстрації спадкових справ за № 62.
 
Приватний нотаріус КМНО Соколов О. Є. зареєстрував заяву ОСОБА_2 про прийняття спадщини за заповітом без будь-яких зауважень. Порушень ОСОБА_2 вимог чинного законодавства під час подання відповідного типу заяви нотаріусом не установлено. 
 
Також встановлено, що на розгляді Оболонського районного суду міста Києва перебувала справа № 756/5732/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання відсутнім права на спадкування за заповітом. Позов у цій справі був обґрунтований тим, що заповіт від 06 листопада 2019 року на ім`я ОСОБА_2 є нікчемний, а тому поставлена вимога про визнання відсутнім права на спадкування.
 
Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2023 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 20 березня                     2024 року, у справі № 756/5732/21 позов ОСОБА_1 залишено без розгляду з підстав, передбачених пунктом 3 частини першої статті 257 ЦПК України (повторна неявка позивача в судове засідання без поважних причин). 
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги та врахувавши позиції усіх учасників справи, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам процесуального закону оскаржені судові рішення відповідають, а викладені у касаційній скарзі доводи заявниці є неприйнятними з огляду на таке. 
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
 
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
 
За змістом статей 4, 265 ЦПК України позов може бути задоволений лише у випадку встановлення факту порушення, не визнання або оспорення відповідачем (відповідачами) прав, свобод чи інтересів позивача. Якщо такого факту не встановлено, позов не підлягає задоволенню.
 
Згідно з пунктом 3 статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право має бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
 
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (стаття 2 ЦПК України).
 
Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого статтею 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
 
Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
 
Вимога про усунення спадкоємця від права на спадкування може бути пред`явлена особою, для якої таке усунення породжує пов`язані зі спадкуванням права та обов`язки, одночасно з її позовом про одержання права на спадкування з підстав, визначених у частині другій статті 1259 ЦК України (постанова Верховного Суду                  від 28 лютого 2024 року у справі № 489/2055/19-ц, провадження № 61-7916св23).
 
Звертаючись з позовом до суду, як на правове обґрунтування позовних вимог  позивачка посилала на частини першу, другу статті 1269 ЦК України та пункти 3.23, 3.24, 3.3, 3.4, 3.5 Глави 10 Розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій.
 
Згідно із частиною першою статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.
 
Відповідно до частини другої статті 1269 ЦК України заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.
 
Пункт 3.3 Глави 10 Розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій передбачає, що заяви про прийняття спадщини або відмову від її прийняття подаються спадкоємцем особисто нотаріусу у письмовій формі.
 
Згідно з пунктом 3.4 Глави 10 Розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій, якщо спадкоємець особисто прибув до нотаріуса, нотаріальне засвідчення справжності його підпису на таких заявах не вимагається. У цьому випадку нотаріус встановлює особу заявника, про що на заяві робиться відповідна службова відмітка, яка скріплюється підписом нотаріуса.
 
Відповідно до пункту 3.5 Глави 10 Розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій, якщо заява, на якій справжність підпису спадкоємця не засвідчена, надійшла поштою, вона приймається нотаріусом, заводиться спадкова справа, а спадкоємцю повідомляється про заведення спадкової справи та необхідність надіслати заяву, оформлену належним чином (справжність підпису на таких заявах має бути нотаріально засвідченою), або особисто прибути до нотаріуса.
 
Пунктом 3.23 Глави 10 Розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій встановлено, що своєчасно надісланою вважається заява, справжність підпису особи на якій засвідчена (або не засвідчена) нотаріально, що направлена поштовим відправленням до закінчення шестимісячного строку для прийняття спадщини і яка надійшла нотаріусу після закінчення цього строку. Нотаріус приймає такі заяви, заводить спадкову справу та у випадку надходження заяви, справжність підпису на якій не засвідчено нотаріально, надсилає лист спадкоємцю, в якому пропонується надіслати заяву, оформлену належним чином, або особисто прибути до нотаріуса за місцем відкриття спадщини. У таких випадках конверт підшивається у спадкову справу.
 
У цій справі суди встановили, що спадкоємиця ОСОБА_2 у визначений законом строк звернулася до приватного нотаріуса КМНО Домашенко М. М., особисто подала та особисто підписала заяву про прийняття спадщини, справжність її підпису була посвідчена цим нотаріусом, після чого належним чином оформлена заява надіслана приватному нотаріусу КМНО Соколову О. Є., який завів спадкову справу.
 
Передання (пересилання) адвокатом поштою для нотаріуса, який завів спадкову справу, належним чином оформленої особистої заяви спадкоємця про прийняття спадщини не порушує приписи законодавства, оскільки закон не містить заборони про те, що належним чином оформлені на виконання вимоги частини другої статті 1269 ЦК України особисті заяви про прийняття спадщини не можуть передаватися через адвокатів до нотаріусів, які ведуть спадкові справи.
 
Приватний нотаріус КМНО Соколов О. Є. зареєстрував заяву ОСОБА_2 про прийняття спадщини за заповітом без будь-яких зауважень. Порушень ОСОБА_2 вимог чинного законодавства при подачі відповідного типу заяви нотаріусом не установлено. 
 
За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
 
За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази
за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
  
Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет їх належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що ОСОБА_2 у визначений законом строк звернулася до приватного нотаріуса КМНО Домашенко М. М., особисто подала та особисто підписала заяву про прийняття спадщини, справжність її підпису була посвідчена цим нотаріусом, після чого належним чином оформлена заява була надіслана приватному нотаріусу КМНО Соколову О. Є., який завів спірну спадкову справу, суди дійшли обґрунтованого висновку про відмову у позові у цій справі. 
 
З таким висновком судів попередніх інстанцій колегія суддів погоджується. 
 
Доводи касаційної скарги в їх сукупності зводяться до незгоди позивачки із судовими рішенням про відмову в позові і такі доводи не дають передбачених законом підстав для скасування оскаржених судових рішень, які відповідають вимогам щодо їх законності та обґрунтованості. 
 
Зокрема, доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_2 не вчинила належних дій на набуття нею прав та обов`язків спадкоємця за заповітом після смерті ОСОБА_3 , є необґрунтованими та спростовуються дослідженими судами матеріалами справи й установленими обставинами того, що ОСОБА_2 у визначений законом строк звернулася до приватного нотаріуса КМНО Домашенко М. М., особисто подала та особисто підписала заяву про прийняття спадщини, справжність її підпису була посвідчена цим нотаріусом, після чого належним чином оформлена заява надіслана приватному нотаріусу КМНО Соколову О. Є., який завів спадкову справу.
 
Є неприйнятними також доводи касаційної скарги про те, що в силу положень частини другої статті 1269 ЦК України відповідачка повинна була або особисто звернутися до приватного нотаріуса КМНО Соколова О. Є., який завів спадкову справу, та подати йому заяву про прийняття спадщини за заповітом, або безпосередньо через поштове відділення та від свого імені із зазначенням своїх даних як відправника на поштовому конверті направити приватному нотаріусу КМНО Соколову О. Є. заяву про прийняття спадщини за заповітом. 
 
Такі доводи зводяться до помилкового розуміння заявницею вимог чинного законодавства, що не може бути підставою для скасування оскаржених судових рішень, оскільки положення частини другої статті 1269 ЦК України, на які посилалась позивачка як на підставу свого позову, передбачають саме особисте подання спадкоємцем заяви про прийняття спадщини, а не інші обставини її подання (час, місце, спосіб вчинення, тощо). 
 
У цій справі про факт особистого подання ОСОБА_2 заяви про прийняття спадщини за заповітом свідчить нотаріальне посвідчення її заяви приватним нотаріусом КМНО Домашенко М. М. Крім того, така нотаріально посвідчена заява про прийняття спадщини була прийнята без зауважень приватним нотаріусом КМНО                      Соколовим О. Є., який завів спадкову справу. Порушень вчинення нотаріальних дій приватними нотаріусами матеріали справи також не містять. 
 
Доводи касаційної скарги про те, що суди не витребували матеріали спадкової справи та не дослідили їх у цій справі не дають достатніх підстав для скасування оскаржених судових рішень з огляду на таке.
 
Верховний Суд констатує, що для вирішення спорів, які виникають у правовідносинах зі спадкування майна та порушення спадкових прав, правильним є належне дослідження матеріалів спадкової справи, зокрема шляхом її витребування судом.
 
Разом із тим, у цій справі сторони надали судам для дослідження ті матеріали спадкової справи, щодо яких безпосередньо виник спір. Належність та допустимість таких доказів, а також їх повнота сторонами не оспорювалася. Зокрема, позивачка             не посилалася на те, що надані сторонами справи докази відрізняються від тих, які містяться в матеріалах спадкової справи та/або їм суперечать. 
 
За таких обставин, скасування оскаржених судових рішень виключно з тих підстав, що суди у цій справі не витребували для дослідження в судовому засіданні усієї спадкової справи, за наявності неспростованих фактів того, що судами досліджувалися ті документи, які є в матеріалах спадкової справи і щодо яких безпосередньо виник спір, є недоцільним. 
 
Відповідно до частини другої статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішеннях Sutyazhnik v. russia                      від 29 липня 2009 року (заява № 8269/02), Esertas v. Lithuania від 31 травня 2012 року (заява № 50208/06) зазначав, що у справах можуть бути обставини, які свідчать про відсутність соціальної потреби чи нагальної суспільної необхідності, які б виправдовували відхилення від принципу правової визначеності. Тобто не потрібно скасовувати правильне по суті рішення суду лише заради правового пуризму. 
 
Аналогічні за своєю суттю висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 235/3619/15-ц (провадження № 14-11цс18).  
 
Решта доводів касаційної скарги зводяться до незгоди з оскарженим судовим рішенням у цій справі та переоцінки доказів, що не належить до повноважень суду касаційної інстанції. 
 
Колегією суддів враховано усталену практику ЄСПЛ який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A,                   §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
 
ЄСПЛ зазначив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (справа «Пономарьов проти України» (Ponomaryov v. Ukraine»), заява № 3236/03, рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року).
 
ЄСПЛ вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (справа «Проніна проти України», № 63566/00 § 23, рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості.
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновку суду апеляційної інстанції, Верховний Суд виходить із того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вмотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів першої та апеляційної інстанцій.
 
Враховуючи викладене, Верховний Суд не встановив порушень норм процесуального права при ухваленні оскаржуваного судового рішення. 
 
Перевіряючи доводи заявника про неврахування апеляційним судом висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі № 554/3192/16-ц (провадження № 61-10720св18), від 28 січня 2020 року у справі № 910/6981/19, від 08 грудня 2021 року у справі № 423/2673/12 (провадження № 61-9341св21), від 10 січня 2022 року у справі № 577/2233/20 (провадження № 61-2722св21), від 16 червня 2022 року у справі № 349/408/18 (провадження № 61-19108св21), від 11 липня 2022 року у справі № 127/20772/20 (провадження № 61-668св22), від 30 травня 2023 року у справі № 914/4127/21, від 14 грудня 2018 року у справі № 914/809/18, від 04 березня 2020 року у справі № 761/6811/16-ц (провадження № 61-1210св19), колегія суддів враховує таке.  
 
У справі № 554/3192/16-ц (провадження № 61-10720св18) розглядався спір про встановлення факту проживання із спадкодавцем, встановлення факту прийняття спадщини за законом, скасування свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності в порядку спадкування. Підставою позову в цій справі було те, що позивач не має можливості підтвердити будь-якими документами факт спільного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, у зв`язку із чим змушений звернутися до суду для встановлення відповідного факту. 
 
У справі № 910/6981/19 розглядався господарський спір приватної організації «Організація колективного управління авторськими та суміжними правами» до ТОВ «МТ Сова» про стягнення компенсації за порушення майнових авторських прав. Підставою позову в указаній справі було те, що відповідач неправомірно використав музичний твір. 
 
У справі № 423/2673/12 (провадження № 61-9341св21) розглядався спір фізичної особи до Казначеївської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області та фізичної особи про визнання права власності на земельну ділянку по праву спадкування за законом. Підставою позову в указаній справі було те, що позивач звернувся до нотаріальної контори з проханням видати йому свідоцтво про право на спадщину після смерті батька, але листом Магдалинівської державної нотаріальної контори йому було відмовлено, у зв`язку із чим він змушений звернутися до суду. 
 
У справі № 577/2233/20 (провадження № 61-2722св21) розглядався спір фізичної особи до Малосамбірської сільської ради Конотопського району Сумської області, третя особа - приватний нотаріус Конотопського районного нотаріального округу Сумської області Майстренко І. В., про встановлення факту належності та визнання права власності на земельну частку (пай) у порядку спадкування за законом. Підставою позову в указаній справі було те, що позивачка звернулась із заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Конотопського районного нотаріального округу Сумського округу Майстренко І. В., однак в оформленні спадкових прав на земельні ділянки і отримання свідоцтва про право на спадщину на це майно їй було повідомлено нотаріусом про неможливість видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з відсутністю у неї правовстановлюючих документів на спірне майно.
 
У справі № 349/408/18 (провадження № 61-19108св21) розглядався спір фізичної особи до сільської ради, районної державної адміністрації про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування. Підставою позову в указаній справі було те, що позивач звернувся до нотаріуса, однак отримав відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку в зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документа на право власності на земельну ділянку.  
 
У справі № 127/20772/20 (провадження № 61-668св22) розглядався спір між фізичними особами про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом. Підставою позову в цій справі було те, що при видачі, зокрема відповідачці, свідоцтва про право на спадщину за законом приватний нотаріус не перевірив та не встановив усіх обставин, зокрема, що позивачка є спадкоємцем, яка фактично прийняла спадщину, чим порушено її спадкові права. 
 
У справі № 914/4127/21 розглядався господарський спір керівника Львівської обласної прокуратури звернувся в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Львівської обласної державної адміністрації та Національної академії наук України до Карпатського відділення Інституту геофізики ім. С. І. Субботіна НАН України, ТОВ «Едбуд-Львів», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Міністерства культури та інформаційної політики України, про визнання недійсним договору та додаткових угод до нього. 
 
У справі № 914/809/18 розглядався господарський спір прокурора Львівської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України та Міністерства аграрної політики та продовольства України до Виконавчого комітету Стрийської міської ради, Стрийської міської ради та ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: КП Львівської обласної ради «Стрийське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» та Філія ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» - «Стрийський комбінат хлібопродуктів № 2», про визнання незаконними та скасування рішень, визнання недійсними та скасування свідоцтв про право власності, визнання права власності. 
У справі № 761/6811/16-ц (провадження № 61-1210св19) розглядався спір між фізичними особами про встановлення факту спільного проживання позивачки зі спадкодавцем, ведення ними спільного господарства, визнання майна спільною сумісною власністю останніх та визнання за позивачкою права власності на 7/10 частин вказаного майна. Підставою позову в цій справі було те, що відповідачкою не визнається право позивачки на спірне майно, яка увійшло до складу спадкового. 
 
Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи, і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами.          З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 154/3029/14-ц, провадження № 14-43цс22).
 
Отже, правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ, а тому колегія суддів не бере до уваги посилання заявника на неврахування апеляційним судом висновків щодо застосування норми права, викладених у постанові Верховного Суду, на які посилається заявниця у касаційній скарзі.  
 
Саме по собі посилання на неоднакове застосування положень норм матеріального права у різних справах хоч і у подібних правовідносинах, але з різними встановленими обставинами, не має правового значення для справи, яка є предметом перегляду, та не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм матеріального права.
 
Крім того, вивчивши зміст касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для формування висновку Верховного Суду у подібних правовідносинах. Заявник у касаційній скарзі, обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження судових рішень пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України посилається на те, що суди не застосували норму права, що підлягала застосуванню, а саме частину другу статті 1269 ЦК України, але з тих причин, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування цієї норми права у подібних правовідносинах. 
За таких обставин, колегія суддів звертає увагу, що наведене у касаційній скарзі обґрунтування підстави касаційного оскарження за пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України є неналежним у контексті формування єдиної правозастосовної практики щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах. Отже, підстав для формування правового висновку у подібних правовідносинах Верховний Суд не вбачає.
 
Решта доводів касаційної скарги зводяться до незгоди з оскарженим судовим рішенням у справі та переоцінки доказів у справі, проте встановлення обставин справи і перевірка їх доказами не належить до компетенції суду касаційної інстанції.
 
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Суд апеляційної інстанції відповідно до вимог статті 367 ЦПК України перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді.
 
Доводи касаційної скарги про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права є безпідставними, не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій і не дають підстав для скасування оскаржених судових рішень. 
 
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржені судові рішення без змін.  
Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки у задоволенні касаційної скарги, на думку колегії суддів, слід відмовити, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду   
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_7 , залишити без задоволення.  
 
Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 05 червня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 23 листопада 2023 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Судді	В. В. Сердюк	
 	 	
 	В. М. Ігнатенко 	
 	 	
 	А. А. Калараш