ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2025 року	Львів	Справа № 460/1120/24 пров. № А/857/2933/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді                                        Матковської З.М.
суддів-                                                            Гінди О.М., Ніколіна В.В.
розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2024 року у справі №460/1120/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії (головуючий суддя першої інстанції Махаринець Д.Є., час ухвалення - у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження, місце ухвалення м. Рівне, дата складання повного тексту рішення 23 грудня 2024 року),-
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 ( далі – позивач ) звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області ( далі – відповідач 1), Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області ( далі – відповідач 2) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинення певних дій.
На обґрунтування позовних вимог зазначає, що у зв`язку з досягненням пенсійного віку позивач звернулася до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком. Однак за результатами розгляду поданої заяви у призначенні пенсії було відмовлено з мотивів відсутності необхідного страхового стажу. Так, до такого не було зараховано всі періоди роботи згідно трудової книжки НОМЕР_1 , оскільки в такій наявне виправлення ПІБ. Позивач вважає такі мотиви відмови органу Пенсійного фонду України протиправними, оскільки вона не несе відповідальності за порушення 3-ми особами вимог ведення трудових книжок.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2024 року у справі №460/1120/24 позов задоволено.
Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області щодо не зарахування до страхового стажу ОСОБА_1 періодів роботи згідно трудовою книжкою серії НОМЕР_1 від 13.02.1984.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди її роботи зазначені в трудовій книжці серії НОМЕР_1 від 13.02.1984 із урахуванням вже врахованих періодів та здійснити перерахунок пенсії за віком з 05.10.2022.
Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України   в Рівненській області витрати у виді судового збору у сумі 1211,20грн.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідачем подана апеляційна скарга, в якій зазначає, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також неповно з`ясовано обставини справи, які мають істотне значення для правильного вирішення спору.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що згідно з електронною пенсійною справою, 22.12.2022 позивач подала заяву про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” (далі - Закон) та документи, визначені Порядком № 637. В електронній пенсійній справі наявна, зокрема, трудова книжка НОМЕР_1 , на першій сторінці якої зазначено ОСОБА_1 прізвище, ім`я та по батькові з виправленням у написанні по батькові.
Зазначене є порушенням вимог Інструкцій про порядок ведення трудових книжок працівників; періоди роботи, відомості про які наявні у такій трудовій книжці, потребують підтвердження документально відповідно до вимог Порядку № 637 .
З огляду на вищезазначене та враховуючи вимоги законодавства, тривалість страхового стажу для визначення права на призначення пенсії за віком, обчислена на підставі наданих документів та відомостей реєстру застрахованих осіб, становила 27 років 7 місяців 27 днів. Враховуючи вимоги статті 26 Закону щодо наявності необхідного страхового стажу не менше 29 років - при призначення пенсії у період з 01.01.2022 по 31.12.2022, за заявою від 22.12.2022 28.12.2022 було винесено рішення про відмову у призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу, визначеного статтею 26 Закону - не менше 29 років.
19.01.2023 позивач повторно подала заяву про призначення пенсії за віком та документи, визначені Порядком № 637.
Враховуючи надані документи та відомості реєстру застрахованих осіб, тривалість Вашого страхового стажу для визначення права на призначення пенсії за віком становить 31 рік 5 місяців 16 днів; тривалість страхового стажу для обчислення пенсії - 25 років 5 місяців 6 днів (зарахований по 30.09.2022).
Згідно з документами, доданими до заяви про призначення пенсії за віком та даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, страховий стаж станом на 22.12.2022 ОСОБА_1 становить 27 років 07 місяців 27 днів. На підставі вищевикладеного, Головним управлінням правомірно було відмовлено ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком з врахуванням ст. 26 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, оскільки на момент звернення у позивача відсутній необхідний страховий стаж, а саме 29 років.
Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції має бути скасоване, а рішення яке прийняло Головне управління є доведеним згідно норм діючого законодавства.
Відзив на апеляційну скаргу поданий не був. Відповідно ч. 4 ст. 304 КАС України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів виходить з наступного.
Судом встановлено та з матеріалів справи слідує, що 22.12.2022 позивач звернулася   до Пенсійного фонду із заявою про призначення їй пенсії за віком відповідно до ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
За принципом екстериторіальності органом розгляду заяви визначено Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області.
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області від   28.12.2022 №172850018789   позивачу було відмовлено у призначенні пенсії за віком у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу.
У рішенні зазначено, що необхідний страховий стаж для призначення пенсії становить не менше 29 років. Згідно наданих документів про стаж, страховий стаж складає 25 років 02 місяці 22 дні, стаж для визначення права складає 27 років 07 місяців 27 днів. До страхового стажу не зараховано період роботи згідно трудової книжки серії НОМЕР_1 , оскільки наявне виправлення в ПІБ.
На звернення позивача щодо пенсійного забезпечення Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області листом від 21.07.2023 повідомило, що згідно з електронною пенсійною справою, 22.12.2022 позивачем подано заяву про призначення пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та документи, визначені Порядком №637. У електронній пенсійній справі, наявна, зокрема трудова книжка НОМЕР_1 , на першій сторінці якої зазначено прізвище, ім`я та по батькові з виправленням у написанні по батькові. Зазначене є порушенням вимог Інструкцій про порядок ведення трудових книжок працівників; періоди роботи, відомості про які наявній у такій трудовій книжці потребують підтвердження документально відповідно до вимог Порядку №637. Враховуючи вимоги статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» щодо наявності необхідного страхового стажу не менше 29 років – при призначенні пенсії з 01.01.2022 по 31.12.2022, за заявою від 22.12.2022 було винесено 28.12.2022 рішення про відмову у призначенні пенсії у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу, визначеного ст.26 Закону – не менше 29 років. 19.01.2023 позивачем повторно подано заяву про призначення пенсії за віком та документи, визначені Порядком №637. Враховуючи надані документи та відомості реєстру застрахованих осіб, тривалість страхового стажу для визначення права на призначення пенсії за віком становить 31 рік 5 місяців 16 днів; тривалість страхового стажу для обчислення пенсії – 25 років 5 місяців 6 днів (зарахований по 30.09.2022). Зауважено, що періоди роботи до 01.01.2004 враховано до страхового стажу на підставі додатково наданих документів; періоди роботи починаючи з 01.01.2004 – на підставі відомостей реєстру застрахованих осіб. Враховуючи зазначене, за заявою від 19.01.2023, з 05.10.2022 позивачу призначено пенсію за віком, розмір якої визначено з урахуванням страхового стажу та заробітної плати відповідно до вимог Закону. У разі надання додаткових документів про періоди роботи до 01.01.2004, визначених Порядком №637, тривалість страхового стажу буде переглянуто з урахуванням таких документів.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що описка в написанні по батькові позивача не може бути виправданою для позбавлення її права на страховий стаж, оскільки допущена не з її вини. На переконання суду, самі лише описки у написанні імені особи в документах, що підтверджують страховий стаж, не можуть слугувати безумовною та обґрунтованою підставою для відмови у зарахуванні відповідних періодів до страхового стажу. Більше того, Пенсійним органом жодних доказів того, що позивач у періоди зазначені в трудовій книжці та на відповідних підприємствах не працювала або ж того, що така трудова книжка не належить позивачу не надано.
З урахуванням встановлених обставин справи суд першої інстанції дійшов висновку, що Пенсійним органом протиправно не взято до уваги всі відомості (записи) у трудовій книжці серії НОМЕР_1 від 13.02.1984 при розрахунку страхового стажу позивача та не надано їм належної правової оцінки.
З метою ефективного захисту прав позивача, суд вважав за необхідне задовольнити позов шляхом визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області щодо не зарахування до страхового стажу позивача періодів роботи згідно трудовою книжкою серії НОМЕР_1 від 13.02.1984, зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області зарахувати до страхового стажу позивача періоди трудової діяльності останньої згідно записами у вказаній вище трудовій книжці з урахуванням вже врахованих періодів та здійснити перерахунок пенсії ОСОБА_1 з 05.10.2022 (з моменту її призначення).
Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України  та частини 2  статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Положенням статті 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-ХІІ (далі Закон № 1788-ХІІ) встановлено, що громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначає Закон №1058-IV, який набрав законної сили з 01.01.2004.
Відповідно до частини четвертої статті 24 Закону №1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Статтею 62 Закону №1788-ХІІ визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу за відсутності такої книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до пунктів 1, 2 Порядку №637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
За пунктом 20 Порядку №637 у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.
У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до яких включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.
Матеріали справи не містять доказів того, що дані трудової книжки позивача містять неправдиві або недостовірні відомості, а тому зазначені відповідачем недоліки, такі як виправлення в написанні по батькові позивача, не можуть бути самостійною підставою для відмови у зарахуванні означеного періоду роботи позивача до стажу роботи, що враховується при призначенні пенсії.
З 20.06.1974 порядок ведення трудових книжок регулювався Інструкцією про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях, затвердженою постановою Держкомпраці СРСР від 20.07.1974 №162 (у редакції постанови Держкомпраці СРСР від 02.08.1985 №252, зі змінами, що внесені постановою Держкомпраці СРСР від 19.10.1990 №412), пунктом 2.10 глави 2 якої відомості про працівника записуються на першій сторінці (титульному аркуші) трудової книжки. Прізвище, ім`я та по батькові (повністю, без скорочення або заміни імені та по батькові ініціалами) і дата народження вказуються на підставі паспорту або свідоцтва про народження. Після зазначення дати заповнення трудової книжки працівник своїм підписом завіряє правильність внесених відомостей. Першу сторінку (титульний аркуш) трудової книжки підписує особа, відповідальна за видачу трудових книжок, і після цього ставиться печатка підприємства (або печатка відділу кадрів), на якому вперше заповнювалася трудова книжка.
Відповідно до пункту 2.3 глави 2 Інструкції №162 всі записи в трудовій книжці про прийом на роботу, переведення на іншу постійну роботу чи звільнення, а також нагороди і заохочення вносяться адміністрацією підприємства після видачі наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а при звільненні в день звільнення і повинні чітко відповідати тексту наказу (розпорядженню).
Відповідно до абзацу 3 пункту 2.3 глави 2 Інструкції №162 записи здійснюються пером або кульковою ручкою, чорнилами чорного, синього або фіолетового кольору. До трудової книжки вносяться відомості про роботу: прийом на роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення. Відповідно до пункту 2.5 глави 2 вказаної Інструкції у разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення на іншу постійну роботу, про нагородження, заохочення та інше, виправлення здійснюється адміністрацією того підприємства, де було зроблено відповідний запис.
Згідно з пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 №301 «Про трудові книжки працівників» відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що обов`язок щодо заповнення та ведення трудових книжок осіб, працевлаштованих на підприємствах, установах, організаціях, покладається саме на відповідальну особу такого підприємства, установи, організації.
Недотримання роботодавцем правил заповнення трудової книжки не є виною позивача. Неналежне виконання своїх обов`язків відповідальними особами не може покладати на позивача відповідальність у вигляді відмови в зарахуванні до страхового стажу значного періоду роботи та, відповідно, відмови у призначенні пенсії за віком.
Отже, вірним є висновок суду першої інстанції, що Пенсійним органом протиправно не взято до уваги всі відомості (записи) у трудовій книжці серії НОМЕР_1 від 13.02.1984 при розрахунку страхового стажу позивача та не надано їм належної правової оцінки. 
Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
Суд враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
При цьому, зазначений висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява №65518/01; від 06.09.2005; пункт 89), Проніна проти України (заява №63566/00; 18.07.2006; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява №4909/04; від 10.02.2010; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; 09.12.1994, пункт 29).
Інші доводи апеляційної скарги зроблених висновків не спростовують, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними і трактуванні їх на власний розсуд.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких підстав апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не знаходить.
Відповідно до ст.139 КАС України розподіл судових витрат не проводиться.
Керуючись статтями 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2024 року у справі №460/1120/24 - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	З. М. Матковська 	
судді	 	О. М. Гінда 	
 	 	В. В. Ніколін