ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 жовтня 2025 року
м. Київ
справа №  446/1064/24
провадження № 51 - 614км25
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального
суду у складі
головуючого                                              ОСОБА_1 ,  
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового засідання             ОСОБА_4 ,
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
захисника                                                   ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який приймав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, ОСОБА_7 на ухвалу Львівського апеляційного суду від 12 листопада 2024 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12024140000000073 за обвинуваченням
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Київ, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 21 травня 2024 року ОСОБА_8 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК без позбавлення права керувати транспортними засобами. На підставі статей 75, 76 КК ОСОБА_8 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік та покладено на нього певні обов`язки.
Згідно з вироком суду ОСОБА_8 визнано винуватим та засуджено за порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керувала транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого ОСОБА_9 , та отримання середньої тяжкості тілесних ушкоджень малолітнім пасажиром ОСОБА_10 , за обставин, детально викладених у вироку.
Апеляційний суд залишив без задоволення апеляційну скаргу прокурора, а вирок суду без зміни. 
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у цьому суді. Вказує, що в порушення вимог статей 370, 419 КПК, відмовляючи у задоволенні апеляційних вимог сторони обвинувачення щодо призначення ОСОБА_8 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, поза увагою суду апеляційної інстанції залишились доводи прокурора про те, що згідно із Статутами ЗСУ до керування транспортними засобами у ЗСУ допускається лише особи, які перебувають на посаді водія, а ОСОБА_8 не перебуває на такій посаді, тому не повинен в обов`язковому порядку керувати службовим автотранспортом. На переконання сторони обвинувачення, незастосування до ОСОБА_8 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами не забезпечить превентивної функції призначеного покарання. Зазначає також про безпідставне визнання судом першої інстанції обставиною, що обтяжує покарання- вчинення кримінального правопорушення відносно малолітньої дитини. 
В запереченнях на касаційну скаргу захисник просить залишити її без задоволення, а ухвалу апеляційного суду-без зміни.
Позиції учасників судового провадження
Прокурор підтримав касаційну скаргу та просив її задовольнити. Захисник заперечувала проти її задоволення. 
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні злочину, за який його засуджено, правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст.  286  КК, а також призначене основне покарання із застосуванням ст. 75 КК, у касаційній скарзі прокурором не оспорюються.
Доводи прокурора про безпідставне непризначення місцевим судом ОСОБА_8 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами є необґрунтованими.
Так, зі змісту касаційної скарги вбачається, що прокурором фактично порушується питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання та пов`язані з суддівським розсудом.
Поняття суддівського розсуду, або судової дискреції у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативними, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства конкретних обставин кримінального провадження, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Відповідно до ст. 50, ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів, як засудженим, так і іншими особами. Виходячи із принципів співмірності й індивідуалізації це покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Так, санкцією ч. 2 ст. 286 КК передбачено основне покарання у виді позбавлення волі на строк від 3 до 8 років та надано можливість суду як призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, так і не застосовувати таке покарання до особи.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, призначаючи ОСОБА_8 покарання, місцевий суд врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься до тяжких злочинів, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, на обліку у психіатричному та наркологічному закладах не перебуває, за місцем проживання та проходження служби характеризується позитивно. Обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_8 суд визнав щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення. Обтяжуючою покарання обставиною місцевий суд визнав вчинення кримінального правопорушення щодо малолітньої дитини.
З врахуванням вищенаведеного суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_8 покарання в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК у виді позбавлення волі на строк 3 роки та без позбавлення права керувати транспортними засобами. Також, суд звільнив ОСОБА_8 від відбування основного покарання з випробуванням, з іспитовим строком тривалістю 1 рік.
При цьому, обґрунтовуючи своє рішення в частині непризначення засудженому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, суд послався на те, що оскільки ОСОБА_8 проходить військову службу за мобілізацією на посаді оператора окремого радіолокаційного взводу військової частини НОМЕР_1 , в його обов`язки входить керування службовим автотранспортом.
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за апеляційною скаргою прокурора, належним чином перевірив доводи сторони захисту з приводу безпідставного незастосування до ОСОБА_8 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, визнав їх необґрунтованими і в межах своїх повноважень у порядку, визначеному ст. 404 КПК, для спростування цих доводів навів у своїй ухвалі відповідні аргументи з дотриманням вимог ст. 419 КПК . 
Зокрема, апеляційний суд погодився із висновком суду першої інстанції про те, що оскільки обвинувачений ОСОБА_8 проходить військову службу за мобілізацією на посаді оператора окремого радіолокаційного взводу військової частини НОМЕР_1 , в обов`язки якого входить керування службовим автотранспортом, а також з врахуванням думки потерпілої, яка претензій до обвинуваченого немає, просила не позбавляти його права керування транспортними засобами, можливо не призначати додатковий вид покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.
Колегія суддів також визнала безпідставними доводи прокурора про те, що ОСОБА_8 не повинен керувати службовим автотранспортом під час проходження служби, мотивуючи це тим, що специфіка займаної ним посади та поставлені перед ним службові обов`язки вимагають керування транспортним засобом.
Суд касаційної інстанції погоджується з висновком апеляційного суду.
Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Призначене ОСОБА_8 покарання є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів. Переконливих доводів про необхідність призначення засудженому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами у касаційній скарзі прокурора не наведено.
Разом з тим колегія суддів вважає слушними доводи прокурора про безпідставне визнання судом першої інстанції обставиною, що обтяжує покарання-вчинення кримінального правопорушення відносно малолітньої дитини
Обтяжуючі обставини, зазначені в ст. 67 КК, свідчать про підвищену небезпеку вчиненого злочину та особи винного, що дає суду підстави для призначення більш суворого покарання з кількох альтернативних у санкції покарань.
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 67 КК при призначенні покарання обставиною, яка його обтяжує, визнається вчинення злочину стосовно особи похилого віку, особи з інвалідністю або особи, яка перебуває в безпорадному стані, або особи, яка страждає на психічний розлад, зокрема на недоумство, має вади розумового розвитку, а також вчинення злочину стосовно малолітньої дитини або у присутності дитини.
За матеріалами кримінального провадження,  ОСОБА_8  вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК, яке характеризується такою обов`язковою юридичною ознакою, як необережна форма вини. За наведених обставин отримання середньої тяжкості тілесних ушкоджень малолітнім пасажиром ОСОБА_10 в результаті дорожньо-транспортної пригоди не охоплювалось і не могло охоплюватись умислом засудженого, а тому правові підстави для врахування передбаченої п. 6 ч. 1 ст. 67 КК обставини, яка обтяжує покарання, відсутні.
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи матеріали даного кримінального провадження в апеляційному порядку, допущеної судом першої інстанції помилки не виправив.
Разом з тим, допущене судами попередніх інстанцій порушення можливо усунути в касаційному порядку шляхом зміни судових рішень на підставі п. 2 ч. 1 ст. 438 КПК.
Таким чином, посилання судів попередніх інстанцій на обставину, що обтяжує покарання ОСОБА_8 - вчинення кримінального правопорушення стосовно малолітньої особи підлягає виключенню із судових рішення, а тому касаційна скарга прокурора підлягає до задоволення частково.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу прокурора задовольнити частково. 
Ухвалу Львівського апеляційного суду від 12 листопада 2024 року та у порядку ст. 433 КПК вирок Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 21 травня 2024 року щодо ОСОБА_8 змінити. 
Виключити з вищевказаних судових рішень посилання на обставину, що обтяжує покарання ОСОБА_8 - вчинення кримінального правопорушення стосовно малолітньої особи.
У решті судові рішення залишити без зміни.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                  ОСОБА_2                                 ОСОБА_3