ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
17 вересня 2025 року
м. Київ
 
справа № 761/30573/20
провадження № 61-8019св24 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Крата В. І.,
суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , Київська міська рада, Головне управління Держгеокадастру у м Києві,
 
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_3 , на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 вересня 2022 року у складі судді Фролової І. В. та постанову Київського апеляційного суду від 11 квітня 2024 року у складі колегії суддів: Невідомої Т. О., Верланова С. М., Нежури В. А.,
Історія справи 
Короткий зміст позовних вимог
У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до  ОСОБА_2 , Київської міської ради (далі - Київської міськради), Головного управління Держгеокадастру у м. Києві (далі - ГУ Держгеокадастру у м. Києві) про визнання протиправним та скасування рішення, скасування реєстрації земельної ділянки, відновлення інтересів позивача.
Позов мотивований тим, що ОСОБА_1 з жовтня 1991 року проживає у приватному житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , є власником 41/100 частин будинку (26/100 на підставі договору міни від 18 жовтня 1991 року, 15/100 (з 74/100, які належали ОСОБА_4 ) на підставі договору купівлі-продажу з ОСОБА_4 від 14 лютого 2003 року). Співвласником вказаного будинку був ОСОБА_5 , який розпочав самочинне будівництво, внаслідок якого був побудований 3-х поверховий будинок зі скляною покрівлею у вигляді теплиці. Частина будинку перекрила існуючі будівлі, які належать ОСОБА_1 , внаслідок чого утворилися багаточисельні деформації існуючих будівель, а перекриття другого та третього поверхів були збудовані впритул, що викликало надмірне зволоження стін та стелі.
В подальшому домоволодіння було переоформлене на дружину ОСОБА_5 - ОСОБА_4 , яка отримала право власності згідно рішення Радянського місцевого суду м. Києва від 27 липня 2001 року. Станом на 06 вересня 2019 року ОСОБА_4 залишилась власником 59/100 часток будинку.
Після 2007 року самочинним будівництвом розпоряджалася ОСОБА_6 (дочка) та її чоловік ОСОБА_2 , який розпочав демонтаж незаконно надбудованих поверхів з метою подальшого оформлення об`єкту незавершеного будівництва.
Ним було повністю демонтовано металевий каркас та залишки скляної покрівлі, частково демонтовано залізобетонні перекриття. Залишки самовільної забудови становлять небезпеку для мешканців суміжних будівель, зокрема є притулком для осіб без певного місця проживання, хворих на туберкульоз. На території забудови розташована значна кількість легкозаймистих матеріалів, які становлять пожежну та екологічну небезпеку для прилеглих будинків.
14 серпня 2020 року адвокатом позивача отримано інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідно до якої земельна ділянка №  8000000000 :88:009:0009 площею 0,0718 га за адресою: АДРЕСА_1 була зареєстрована державним реєстратором 27 вересня 2016 року за ОСОБА_2 відповідно до рішення Київської міськради № 622/622 від 12 липня 2016 року. Вказана земельна ділянка зареєстрована в ГУ Держгеокадастру у м. Києві за ОСОБА_2 14 вересня 2015 року. Підставою для оформлення права власності було право власності на будинок, придбаний ОСОБА_2 у ОСОБА_4 30 жовтня 2014 року.
Ухвалою суду від 21 жовтня 2016 року у справі № 761/36302/16-к накладено арешт на земельну ділянку 8000000000:88:009:0009 по АДРЕСА_1 , площею 0,0718 га, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_2 , у кримінальному провадженні № 42016101100000307, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 22 вересня 2016 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 190 КК України. 
З ухвали у справі № 761/36302/16-к від 21 жовтня 2016 року вбачаються наступні підстави арешту спірної земельної ділянки: рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 14 липня 2014 року у справі № 2-4506/14 задоволено позов ОСОБА_4 про визнання права власності, як на окрему одиницю нерухомого майна, на житловий будинок під літ. «А» по АДРЕСА_1 , загальною площею 761,7 кв. м та надвірні будівлі та споруди; прокуратурою Солом`янського району м. Києва 03 жовтня 2014 року подано апеляційну скаргу на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 14 липня 2014 року; Апеляційним судом міста Києва 02 грудня 2014 року задоволено апеляційну скаргу прокуратури та скасовано рішення суду від 14 липня 2014 року. Відмовлено ОСОБА_4 у задоволені позову. Судом встановлено відсутність жодних документів, які підтверджують, що за відповідачем в порядку передбаченому законодавством, зареєстровані об`єкти нерухомого майна - нежитлові приміщення площею 761,7 кв. м. Позивачем не доведений факт набуття права власності на новостворене нерухоме майно, яке згідно статтею 331 ЦК України виникає з моменту його державної реєстрації. Київською міською радою прийнято рішення № 622/622 від 12 липня 2016 року про приватизацію земельної ділянки (кадастровий номер 8000000000:88:000:0009) громадянину ОСОБА_2 для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) на АДРЕСА_1 . 27 вересня 2016 року ОСОБА_2 проведено державну реєстрацію права приватної власності на вказану земельну ділянку.
На переконання представника позивача у справі № 2-4506/14, де позивачем є ОСОБА_4 , відповідач - ОСОБА_7 , Особа 5 - ОСОБА_2 занедбана та напівзруйнована недобудова, яка межує з його будинком за адресою АДРЕСА_1 , була представлена, як окрема одиниця нерухомого майна за адресою АДРЕСА_1 , що в подальшому стало підставою для прийняття спірного рішення Київської міськради № 622/622 від 12 липня 2016 року про відведення ділянки для експлуатації будівлі, яка не існує і ніколи не існувала.
Ухвалою суду від 04 липня 2019 року вказаний арешт за заявою ОСОБА_2 скасовано (справа № 761/25475/19).
Однак, протягом наступного року (станом на 14 серпня 2020 року) арешт ділянки знятий не був. Це свідчить про намагання власника ділянки ОСОБА_2 створити враження, що арешт є актуальним. Викладені обставини свідчать про хибність рішення Київської міської ради № 622/622 від 12 липня 2016 року та про незаконність відведення ділянки № 8000000000:88:009:0009 площею 0,0718 га для експлуатації будівлі, яка не існує і ніколи не існувала.
Позивач просив:
скасувати рішення Київської міськради № 622/622 від 12 липня 2016 року;
скасувати державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:88:009:0009 площею 0,0718, що розташована в Шевченківському районі міста Києва, та кадастровий номер 8000000000:88:009:0009 такої земельної ділянки; 
зобов`язати ГУ Держгеокадастру у м. Києві скасувати запис в Державному земельному кадастрі про державну реєстрацію земельної ділянки кадастровий номер 8000000000:88:009:0009;
скасувати запис у Поземельній книзі щодо земельної ділянки кадастровий номер 8000000000:88:009:0009, скасувати рішення про державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, припинення прав та закриття розділу Державного реєстру прав щодо земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:88:009:0009 як об`єкта нерухомого майна.
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 08 вересня 2022 року, яке залишене без змін постановою Київського апеляційного суду від 11 квітня 2024 року, позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Судові рішення мотивовані тим, що:
технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі на місцевості ОСОБА_2 по АДРЕСА_1 відповідала вимогам чинного законодавства та містила всі, визначені статтею 55 Закону України «Про землеустрій», документи, а підстави для відмови у здійсненні державної реєстрації земельної ділянки були відсутні. Державним кадастровим реєстратором ГУ Держгеокадастру у м. Києві в порядку, передбаченому постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року № 1051 «Про затвердження Порядку ведення Державного земельного кадастру», 14 вересня  2015 було здійснено державну реєстрацію спірної земельної ділянки. Згідно технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки (на місцевості), межі спірної земельної ділянки були погоджені із іншими землекористувачами відповідно до вимог чинного законодавства. Тобто, ГУ Держгеокадастру у м. Києві під час державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:88:009:0009 у Державному земельному кадастрі, діяло в межах законодавства, а тому не вбачається порушення прав та свобод позивача, у зв`язку з чим підстави для скасування державної реєстрації спірної земельної ділянки відсутні;
апеляційний суд погодився з такими висновками суду першої інстанції; 
суд першої інстанції вказав, що позивачем не спростовано, що на момент розгляду справи, будинок за адресою: АДРЕСА_1 , є об`єктом нерухомості та належить ОСОБА_2 на праві власності на законних підставах, що підтверджується копіями технічного паспорту, розпорядження представника Президента України № 384 від 04 серпня 1992 року про надання дозволу на виконання будівельних робіт в садибі буд.  АДРЕСА_1 , декларації про початок будівельних робіт реконструкція приміщень житлового будинку (літ. А) по АДРЕСА_1 , договору купівлі-продажу житлового будинку разом з копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме манно від 30 жовтня 2014 року, укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 ОСОБА_2 здійснив будівництво з документами, що дають право на це, а саме оформив декларацію про початок будівельних робіт з реконструкції приміщень житлового будинку (літ. А) по АДРЕСА_1 . Таким чином, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, зробив висновок, що Київська міськрада прийняла рішення про передачу ОСОБА_2 у приватну власність спірну земельну ділянку в межах повноважень;
            апеляційний суд також вказав, що з 01 січня 2013 року повноваження з державної реєстрації набуття, зміни чи припинення прав на земельні ділянки перейшли виключно до органів та суб`єктів державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, визначених статтею 6 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Територіальні органи Держгеокадастру такими повноваженнями законом не наділені, а тому пред`явлення до ГУ Держгеокадастру у м. Києві таких позовних вимог є безпідставним;
також апеляційний суд вказав, що скасування державної реєстрації земельної ділянки та запису у Поземельній книзі щодо земельної ділянки не призведе до припинення речових прав ОСОБА_2 на спірну земельну ділянку та скасування державної реєстрації таких речових прав, тому обраний позивачем спосіб захисту свого права шляхом скасування державної реєстрації земельної ділянки є неефективним;
з огляду на викладене, суди вважали, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б вказували на порушення його законних прав та інтересів, обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, не знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, доводи відповідачів на свій захист позивачем не спростовані.
Додатковою постановою Київського апеляційного суду від 22 травня 2024 року заяву адвоката Микитишин О. М. в інтересах ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення задоволено частково.
Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 16 000 грн.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У травні 2024 року ОСОБА_1 через представника  ОСОБА_3 подав касаційну скаргу, в якій просить рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 вересня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 квітня 2024 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що:
судом першої інстанції не розглянуте клопотання про витребування доказів, яке заявлено разом з позовом, клопотання про долучення доказів, а саме матеріалів справи № 760/13374/14-ц (2-4506/14), відповідно до яких рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 14 липня 2014 року визнано за ОСОБА_4 право власності на житловий будинок під літерою «А» по АДРЕСА_1 загальною площею 761,7 кв. м та житловою площею 330,0 кв. м (три поверхи) та надвірні будівлі та споруди. В подальшому вказане рішення було скасовано (10 грудня 2019 року). ОСОБА_4 провела державну реєстрацію речового права 13 жовтня 2014 року - в період апеляційного розгляду справи № 760/13374/14-ц             (2-4506/14). Майно (житловий будинок) за адресою: АДРЕСА_1 ніколи не існувало, на праві власності не належало продавцю ( ОСОБА_4 ), адреса йому у встановленому законом порядку не присвоювалась;
судами проігноровано клопотання про виклик свідків, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи;
судом першої інстанції не розглянуто клопотання про витребування оригіналів доказів (розписки ОСОБА_1 , копії технічного паспорту на будинок за адресою: АДРЕСА_1 від 15 серпня 2014 року, газета Avizo+ від 25 серпня 2015 року). Позивач ставив під сумнів зазначені копії документів та зазначав про необхідність витребування їх оригіналів, оскільки ОСОБА_1 ніяких розписок такого роду ніколи не писав, будинок не вводився в експлуатацію, а межі земельних ділянок з ОСОБА_1 не погоджувались;
не є належними та допустимими доказами здійснення реконструкції та введення об`єкту в експлуатацію житлового будинку (літ. А) по АДРЕСА_1 , а саме:
декларація про початок будівельних робіт з реконструкції приміщень житлового будинку (літ. А) по АДРЕСА_1 , оскільки таким документом може бути лише декларація про готовність об`єкта до експлуатації, сертифікат, тощо;
розпорядження представника Президента України № 384 від 04 серпня 1992 року про надання дозволу на виконання будівельних робіт в садибі буд. АДРЕСА_1 , оскільки воно не відноситься до об`єкту за адресою АДРЕСА_1 ;
витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 11 грудня 2020 року, оскільки цей документ не засвідчує введення об`єкту в експлуатація після реконструкції або будівництва;
копія технічного паспорту на будинок за адресою: АДРЕСА_1 від 15 серпня 2014 року, оскільки не підтверджує здійснення реконструкції та введення об`єкту в експлуатацію. Крім того, цей документ було поставлено під сумнів стороною позивача та заявлено клопотання про витребування його оригіналу;
договір купівлі-продажу житлового будинку від 30 жовтня 2014 pоку теж не містить інформації про введення об`єкту в експлуатацію, не містить інформації про завершення реконструкції, він укладений між тещою та зятем під час оскарження рішення Солом`янського районного суду міста Києва у справі № 760/13374/14-ц (2-4506/14), яке не набирало законної сили, та в подальшому було скасовано. Отже такого об`єкту нерухомості за адресою АДРЕСА_1 ніколи не існувало;
суди не врахували, що ОСОБА_4 та позивач залишились власниками часток (позивачу у відповідності до відомостей БТІ належить 41/100, а ОСОБА_4 - 59/100 домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 ). Право власності не земельну ділянку може бути оформлено виключно спільно співвласниками часток майна в розмірах пропорційно належних їм часток. Відповідачу ОСОБА_2 передано у приватну власність земельну ділянку, яка є земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 ;
житловий будинок загальною площею 761.7 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 є самочинним будівництвом, оскільки будівництво здійснено на земельній ділянці, співвласником якої є позивач та ОСОБА_4 , до незаконного набуття вказаного будинку;
позивач розуміє, що ним обрано неналежний спосіб захисту порушеного права. Наведений договір купівлі-продажу від 13 жовтня 2014 року є предметом спору у справі № 761/4388/24 (він визнається недійсним), в тому числі ОСОБА_1 заявлено позовні вимоги про знесення самочинно збудованого об`єкту, скасування рішень державного реєстратора. Преюдиційні факти встановлені в оскаржених судових рішеннях можуть зробити неможливим задоволення позову у справі № 761/4388/24, що фактично призведе до неможливості ОСОБА_1 набути право на землю за адресою АДРЕСА_1 . 
Позиція інших учасників справи
У серпні 2024 року ГУ Держгеокадастру у м. Києві подало відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, оскаржені судові рішення - без змін.
Відзив на касаційну скаргу обґрунтований тим, що оскільки технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) ОСОБА_2 по АДРЕСА_1 відповідала вимогам чинного законодавства (в ній були наявні всі документи, визначені статтею 55 закону України «Про землеустрій»), а в межах спірної земельної ділянки були відсутні інші зареєстровані в Державному земельному кадастрі та оформлені у власність земельні ділянки та були наявні правовстановлюючі документи на нерухоме майно, державним кадастровим реєстратором ГУ Держгеокадастру у м. Києві, 14 вересня 2015 року правомірно було здійснено державну реєстрацію спірної земельної ділянки. Станом на даний час, зареєстроване право власності ОСОБА_2 , у встановленому законодавством порядку, органами державної реєстрації речових прав, визначеними у статті 6 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», не скасовано, що також виключає можливість скасування державної реєстрації земельної ділянки з підстав, визначених частиною тринадцятою статті 79-1 Земельного кодексу України, частиною десятою статті 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» та пунктом 114 Порядку ведення Державного земельного кадастру.
Рух справи 
Ухвалою Верховного Суду від 25 червня 2024 року касаційну скаргу залишено без руху, встановлено строк для усунення недоліків.
Ухвалою Верховного Суду від 30 липня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано з суду першої інстанції справу. 
У вересні 2024 року справа № 761/30573/20 надійшла до Верховного Суду.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу від 01 жовтня 2024 року передано судді-доповідачеві Дундар І. О. 
Ухвалою Верховного Суду від 05 вересня 2025 року справу призначено до судового розгляду.
Межі та підстави касаційного перегляду
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
В ухвалі Верховного Суду від 30 липня 2024 року зазначено, що суди попередніх інстанцій не застосували правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16, від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17, від 12 квітня 2023 року у справі № 511/2303/19, від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13, у постановах Верховного Суду від 04 грудня 2013 року у справі № 6-130цс13, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-286цс15, від 06 березня 2019 року у справі № 361/4685/17, від 15 квітня 2020 року у справі № 307/3957/14-ц, від 03 червня 2020 року у справі № 307/3957/14-ц, від 03 червня 2020 року у справі № 722/1882/16-ц, від 16 березня 2021 року у справі № 562/542/19, від 15 листопада 2021 року у справі № 279/790/18, від 17 листопада 2021 року у справі № 182/4522/19, від 16 лютого 2022 року у справі № 495/6053/19, від 09 березня 2023 року у справі № 127/28862/21; суд апеляційної інстанції відмовив у задоволенні клопотання про витребування доказів.
Фактичні обставини
Суди встановили, що ОСОБА_1 , з жовтня 1991 року проживає у приватному житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , яким володіє на підставі договору міни від 18 жовтня 1991 року, виданого Першою Київською Державною нотаріальною конторою за № 7Н-24174 та на підставі договору купівлі-продажу від 14 лютого 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буряк О. А. за № 292, зареєстрованого в Київському міському БТІ в книгу д67-72 за номером 13090 від 04 березня 2003 року.
Співвласником будинку АДРЕСА_1 був ОСОБА_5 .
В подальшому домоволодіння було переоформлене на дружину ОСОБА_5 - ОСОБА_4 , яка отримала право власності згідно рішення Радянського місцевого суду міста Києва від 27 липня 2001 року, зареєстрованого в Київському міському БТІ 04 вересня 2001 року за № 13090.
У листі № 055-3686 від 23 березня 2020 року Департамент містобудування та архітектури Київської міської державної адміністрації повідомив про відсутність погодження містобудівних умов та обмежень на будівництво за адресою: АДРЕСА_1 .
Листом № 073-3668 від 07 квітня 2020 року Департамент з питань державного архітектурно-будівельного контролю м. Києва повідомив, що не видавав і не реєстрував документи дозвільного та декларативного характеру, які дають право виконувати будівельні роботи і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, не проводив перевірки дотримання законодавства у сфері містобудівної діяльності за адресою: АДРЕСА_1 .
Листом № 109-К-2939/2 від 14 квітня  2020 року Шевченківська районна в м. Києві державна адміністрація повідомила про виїзд на місце 18 березня 2020 року, виявлення занедбаної напівзруйнованої недобудови. Запропоновано звертатися до суду в зв`язку із відсутністю дозвільної документації на будівництво.
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 14 серпня 2020 року, земельна ділянка № 8000000000:88:009:0009 площею 0,0718 га, за адресою: АДРЕСА_1 , 27 вересня 2016 року зареєстрована на праві власності за ОСОБА_2 на підставі рішення Київської міської ради № 622/622 від 12 липня 2016 року.
Відповідно до інформації з Державного земельного кадастру від 14 серпня 2020 року земельна ділянка № 8000000000:88:009:0009 площею 0,0718 га зареєстрована ГУ Держгеокадастру у м. Києві 14 вересня 2015 року за власником ОСОБА_2 згідно Технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) від 11 серпня 2015 року. Інформація про розробника технічної документації відсутня.
Відповідно до витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 30 жовтня 2014 року та від 11 грудня 2020 року будинок за адресою: АДРЕСА_1 , є об`єктом нерухомості та належить ОСОБА_2 на праві власності відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку, укладеного та нотаріально посвідченого між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 від 30 жовтня 2014 року.
Відповідно до копії технічного паспорту на будинок за адресою: АДРЕСА_1 від 15 серпня 2014 року будинок за адресою: АДРЕСА_1 становить 3 поверхи та складається з:
перший поверх: коридор 2-1 площею 8,6 кв. м, кухня 2-2 площею 12,4 кв. м, коридор 2-3 площею 4,2 кв. м, котельня 2-4 площею 4,5 кв. м, ванна 2-5 площею 8,8 кв. м, житлова 2-6 площею 31,9 кв. м, житлова 2-7 площею 62,2 кв. м, хол 2-8 площею 39,2 кв. м, сходи II площею 13,2 кв. м, житлова 2-9 площею 27,6 кв. м, галерея І площею 40,6 кв. м, сходи III площею 9,7 кв. м, гараж IV площею 41,5 кв. м;
другий поверх: житлова 2-10 площею 39,9 кв. м, хол 2-11 площею 38,6 кв. м, житлова 2-12 площею 13,4 кв. м, житлова 2-13 площею 13,3 кв. м, хол 2-14 площею 40,8 кв. м, санвузол 2-15 площею 7 кв. м, коридор 2-16 площею 17,5 кв. м, житлова 2- 17 площею 20,2 кв. м, житлова 2-18 площею 24,7 кв. м, підсобна 2-19 площею 3,9 кв. м, підсобна 2-20 площею 7,2 кв. м, житлова 2-21 площею 24,3 кв. м, житлова 2-22 площею 12,5 кв. м, житлова 2-23 площею 16,1 кв. м., підсобна 2-24 площею 9 кв. м, сходи V площею 8,7 кв. м, сходи VI площею 12 кв. м;
третій поверх: житлова 2-25 площею 43,9 кв. м, сходи VII площею 9,8 кв. м; підвал: сходи VIII площею 8,4 кв. м, підвал IX площею 19,9 кв. м, підвал X площею 27,9 кв. м, сходи XI площею 4,4 кв. м, сходи XII площею 2,9 кв. м, підвал XIII площею 12,3 кв. м, підвал XIV площею 18,7 кв. м.
Розпорядженням представника Президента України № 384 від 04 серпня 1992 року про надання дозволу на виконання будівельних робіт в садибі буд.  АДРЕСА_1 , ОСОБА_5 було дозволено виконати прибудови до 74/100 частини будинку АДРЕСА_1 та збудувати підвальне приміщення в садибі зазначеного будинку для розміщення медичних приміщень.
05 лютого 2016 року відповідачем було отримано декларацію, зареєстровану Департаментом державної будівельно-архітектурної інспекції у м. Києві за № КВ 082160360143, про початок будівельних робіт реконструкції приміщень житлового будинку (літ. А) по АДРЕСА_1 .
Позиція Верховного Суду
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).
Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина перша статті 21 ЦК України).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 липня 2022 року в справі № 485/1403/17 (провадження № 61-2118св21) зазначено, що: «суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина перша статті 21 ЦК України). Правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод та інтересів, а тому суд повинен установити, чи були порушені або невизнані права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду за їх захистом, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суд від 06 серпня 2025 року у справі № 465/820/23 (провадження № 61-2509св25), зазначено, що:
«касаційний суд зауважує, що: правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування (частина перша статті 21 ЦК України) по своїй суті не є правочином. Як наслідок до незаконності правового акту індивідуальної дії, виданого органом місцевого самоврядування (частина перша статті 21 ЦК України), положення ЦК України та інших законів про правочини, зокрема й норми як § 1, так і § 2 глави 16 ЦК України, не можуть бути застосовані;
незаконність правового акту індивідуальної дії, виданого органом місцевого самоврядування (частина перша статті 21 ЦК України) як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про незаконність правового акту індивідуальної дії, виданого органом місцевого самоврядування (частина перша статті 21 ЦК України) не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Про порушення суб`єктивного права правовим актом індивідуальної дії, виданим органом місцевого самоврядування (частина перша статті 21 ЦК України), може свідчити те, що він перешкоджає суб`єкту в реалізації його права або інтересу».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 вересня 2024 року у справі №344/7032/21 (провадження № 61-1737св23) зазначено, що: «позов про оспорювання рішення суб`єкта владних повноважень, яке суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси, є самостійним способом захисту прав та/або інтересів. За загальним правилом, з урахуванням сутності такої вимоги, вона не може бути кваліфікована як негаторний позов, що не виключає застосування до позову про оспорювання рішення позовної давності».
До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування (стаття 377 ЦК України).
Відповідно до частин першої, четвертої статті 120 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.
Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації (стаття 358 ЦК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16 (провадження № 12-143гс18), на яку є посилання в касаційній скарзі, зроблено висновок, що «правові норми, які визначали долю земельної ділянки, наданої у власність чи користування, в разі відчуження розташованих на ній будівель чи споруд неодноразово змінювалися. Так, при відчуженні об`єктів нерухомого майна під час дії статті 30 ЗК України в редакції 1992 року закон передбачав автоматичний перехід права власності на земельну ділянку до набувача з необхідністю подальшого оформлення набувачем цього права. За приписами статті 120 ЗК України в редакції від 25 жовтня 2001 року (в період з 1 січня 2002 року до 20 червня 2007 року) при відчуженні об`єкта нерухомого майна, розташованого на відповідній ділянці, до набувача могло переходити право на цю земельну ділянку. Водночас автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі чи споруди передбачала стаття 377 ЦК України. Стаття 120 ЗК України (в редакції Закону України № 997-V від 27 квітня 2007 року) знову закріпила автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі чи споруди. Поточна редакція статті 120 ЗК України (зі змінами, внесеними Законом України № 1702-VI від 5 листопада 2009 року) також передбачає автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі або споруди, і ці норми мають імперативний характер. Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства».
Спільна часткова власність є специфічною конструкцією, оскільки існує: (а) множинність суб`єктів. Для права власності характерна наявність одного суб`єкта, якому належить відповідне майно (наприклад, один будинок - один власник). Навпаки, часткова власність завжди відзначається множинністю суб`єктів (наприклад, один будинок - два співвласники); (б) єдність об`єкта. Декільком учасникам спільної часткової власності завжди належить певна сукупність майна. Причому право спільної часткової власності може стосуватися як подільних/неподільних речей, так і майнових прав та обов`язків. Частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному з співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не стосується частки майна (див., зокрема постанову Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 442/7505/14-ц (провадження № 61-4536св18)).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2022 року у справі № 552/5250/19 (провадження № 61-8420св21) зазначено, що «слід ураховувати, що положеннями частини четвертої статті 120 ЗК України (у зазначеній редакції) визначено, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. Таким чином, при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з положеннями статті 125 ЗК України у відповідній редакції слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці».
Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені (частини четверта, п`ята статті 82 ЦПК України).
Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17)).
Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог (частина перша, друга статті 264 ЦПК України).
Згідно з пунктом 3 частини четвертої статті 265 ЦПК України у мотивувальній частині судового рішення зазначаються, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.
Отже, вимогами процесуального закону визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування - це процесуальний обов`язок суду.
У справі, що переглядається:
            позивач ОСОБА_1  просив скасувати рішення Київської міськради № 622/622 від 12 липня 2016 року, оскільки співвласниками житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , є ОСОБА_1 (41/100 частин будинку) та ОСОБА_4 (59/100 часток будинку). ОСОБА_2 зареєстрував за собою право власності на земельну ділянку № 8000000000:88:009:0009 площею 0,0718 га за адресою: АДРЕСА_1 , підставою для реєстрації якої в ГУ Держгеокадастру у м. Києві було право власності на будинок АДРЕСА_1 , придбаний ОСОБА_2 у ОСОБА_4 30 жовтня 2014 року, який не існує і ніколи не існував;
            суди встановили, що:
ОСОБА_1 , з жовтня 1991 року проживає у приватному житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , яким володіє на підставі договору міни від 18 жовтня 1991 року, виданого Першою Київською Державною нотаріальною конторою за № 7Н-24174 та на підставі договору купівлі-продажу від 14 лютого 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буряк О. А. за № 292, зареєстрованого в Київському міському БТІ в книгу д67-72 за номером 13090 від 04 березня 2003 року;
співвласником будинку АДРЕСА_1 був ОСОБА_5 , в подальшому домоволодіння було переоформлене на дружину ОСОБА_5 - ОСОБА_4 , яка отримала право власності згідно рішення Радянського місцевого суду міста Києва від 27 липня 2001 року, зареєстрованого в Київському міському БТІ 04 вересня 2001 року за № 13090;
будинок за адресою: АДРЕСА_1 , є об`єктом нерухомості та належить ОСОБА_2 на праві власності відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку, укладеного та нотаріально посвідченого між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 від 30 жовтня 2014 року;
при відмові у задоволенні позову суди вказали, що позивачем не спростовано, що на момент розгляду справи, будинок за адресою: АДРЕСА_1 , є об`єктом нерухомості та належить ОСОБА_2 на праві власності на законних підставах, тому Київська міськрада прийняла рішення про передачу ОСОБА_2 у приватну власність спірну земельну ділянку в межах повноважень;
аналіз Єдиного державного реєстру судових рішень свідчить, що рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 14 липня 2014 року (справа № 760/13374/14-ц) встановлено, що ОСОБА_4 з 1989 року користується земельною ділянкою по АДРЕСА_1 та є власником 59/100 житлового будинку під літерою «К» загальною площею 761,7 кв. м, та надвірних будівель та споруд: гараж « И »; споруди № ІІ, ІІІ, ІV, V, VІ, VІІ, 3, 2 у АДРЕСА_1 згідно рішення Радянського місцевого суду м. Києва від 27 липня 2001 року (реєстраційне посвідчення Київського міського бюро технічної інвентаризації від 04 вересня 2001 року). Житловий будинок під літерою «А» та «К» у АДРЕСА_1 є зблокованими та згідно до технічного паспорту складаються з двох відособлених будинків. Суд вирішив визнати за ОСОБА_4 право власності як на окрему одиницю нерухомого майна на житловий будинок під літерою «А» по АДРЕСА_2 загальною площею 761,7 кв. м та житловою площею 330,0 кв. м. Прокурором була подана апеляційна скарга на вказане рішення суду. Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 16 жовтня 2014 року справу призначено до розгляду на 12 листопада 2014 року з викликом осіб, які беруть участь у справі. Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 02 грудня 2014 року апеляційну скаргу прокурора задоволено, рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 14 липня 2014 року скасоване, у справі ухвалене нове рішення про відмову в задоволенні позову;
постановою Київського апеляційного суду від 10 грудня 2019 року (справа № 760/13374/14-ц) рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 14 липня 2014 року скасовано, ухвалено у справі нове судове рішення. В задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено. Суд вказав, що, вимагаючи визнання за нею права власності на житловий будинок загальною площею 761,7 кв. м на підставі невизнання відповідачем прав позивача на нього (будинок), до матеріалів справи не було подано й жодного доказу того, що позивач володіє (володіла) такими правами на об`єкт нерухомості із зазначеними характеристиками. Усі наявні у справі документи стосовно житлового будинку за адресою:    АДРЕСА_3 стосуються об`єкта нерухомості із значно меншою площею та значно іншими ніж зазначено в позові та рішенні суду характеристиками;
суди залишили поза увагою, що:
рішення суду на підставі якого за ОСОБА_4 визнано право власності як на окрему одиницю нерухомого майна на житловий будинок під літерою «А» по АДРЕСА_2 , на час укладення договору купівлі-продажу від 30 жовтня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 не набрало законної сили, оскільки було оскаржено в апеляційному порядку;
обставини, встановлені у постанові Київського апеляційного суду від 10 грудня 2019 року (справа № 760/13374/14-ц) щодо житлового будинку за адресою:   АДРЕСА_1 та за адресою:   АДРЕСА_2 ;
рішенням Київської міськради № 622/622 від 12 липня 2016 року передано у приватну власність ОСОБА_2 земельну ділянку № 8000000000:88:009:0009 площею 0,0718 га за адресою: АДРЕСА_1 ;
при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у праві власності на будинок;
не з`ясували, чи перешкоджає оспорюване рішення міськради ОСОБА_1 в реалізації його права на частку земельної ділянки пропорційно його частки у праві власності на будинок;
з огляду на викладене, суди передчасно зробили висновок про відмову у задоволенні позову. Тому оскаржені судові рішення підлягають скасуванню, а справа - направленню до суду першої інстанції на новий розгляд.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права. Таким чином, касаційну скаргу слід задовольнити, оскаржені судові рішення скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції. 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_3 , задовольнити.
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 вересня 2022 та постанову Київського апеляційного суду від 11 квітня 2024 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
З моменту ухвалення постанови суду касаційної інстанції рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 вересня 2022 та постанова Київського апеляційного суду від 11 квітня 2024 року втрачають законну силу.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                           В. І. Крат
Судді:                                                                            Д. А. Гудима
І. О. Дундар
                                                                                     Є. В. Краснощоков
                                                                                     П. І. Пархоменко