ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/23983/24	Головуючий у 1-й інстанції Черніцька І.М. 	
Провадження № 22-ц/817/1012/25 	Доповідач - Хома М.В.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 листопада 2025 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючої - Хома М.В. 
суддів -  Гірський Б. О., Храпак Н. М., 
секретар - Гичко К.С. 
з участю  ОСОБА_1 та її представника - адвоката Магдич О.О., представника Західноукраїнського національного університету - Онишкевич О.О. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 9 липня 2025 року, ухвалене суддею Черніцькою І.М. у цивільній справі №607/23983/24 за позовом ОСОБА_1 до Західноукраїнського національного університету, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити дії, 

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом, який обґрунтовано тим, що з 1 вересня 2015 року вона перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Тернопільській області (далі- ГУ ПФУ в Тернопільській області) та отримує пенсію по інвалідності І групи. До виходу на пенсію вона працювала в Тернопільському національному економічному університеті (правонаступником якого є Західноукраїнський національний університет, далі — ЗУНУ, Університет) й була звільнена 30 червня 2015 року у зв`язку із закінченням строку трудового договору за наказом від 16 червня 2015 року №159-К/тр-НДІ.
На момент звільнення вона перебувала на стаціонарному лікуванні, а період тимчасової непрацездатності завершився 1 вересня 2015 року встановленням І групи інвалідності. При цьому ЗУНУ сплачував за неї страхові внески по серпень 2015 року включно, що, на думку позивача, свідчить про продовження трудових відносин до цього часу.
Позивачка неодноразово зверталася до відповідача з проханням визнати запис про звільнення недійсним і змінити дату звільнення на 2 вересня 2015 року — перший робочий день після закінчення періоду непрацездатності та встановлення інвалідності. Проте ЗУНУ відмовив, посилаючись на дотримання ним норм чинного законодавства. 
9 липня 2024 року ОСОБА_1 звернулася до Управління Держпраці, яке підтвердило порушення процедури звільнення. 
Зокрема, за результатами проведеної перевірки встановлено факт відсутності підписів ОСОБА_1 про ознайомлення з наказом про звільнення від 16.06.2015 року №159-К/тр-НДІ та про ознайомлення із записом, що внесений до трудової книжки на підставі наказу про звільнення з роботи в особовій картці №П-2, що є порушенням вимог ст. 48 КЗпП України, п.2.5 глави 2 Інструкції №58, наказу від 25.12.2009 №495/656 “Про затвердження типової форми первинного обліку №П-2 “особова картка працівника”, пункту 11 глави 10 розділу 2 Правил №1000/5. Повідомлено, що в книзі обліку руху трудових книжок є підпис про отримання трудової книжки (питання приналежності почерку й підпису конкретній особі не належить до повноважень Міжрегіонального управління). Зазначено, що відповідно до документів, наданих університетом, дослідити дотримання вимог ст. 166 КЗпП України (своєчасності розрахунку при звільненні) та ведення достовірного обліку виконуваної працівником роботи та обліку витрат на оплату праці у червні-вересні 2015 року є неможливим.
На думку позивача, порушення процедури її звільнення призвело до порушення її конституційного права на пенсійне забезпечення, оскільки з вини посадових осіб ЗУНУ вона втратила право на отримання пенсії по інвалідності наукового (науково-педагогічного) працівника, що вплинуло на розмір належних їй пенсійних виплат по інвалідності як єдиного джерела існування. 
У зв`язку із наведеним, ОСОБА_1 просила суд:
-визнати відмову відповідача у перенесенні дати звільнення з 30 червня 2015 року на наступний робочий день, після встановлення МСЕК І групи інвалідності, протиправною;
-зобов?язати відповідача перенести дату звільнення з роботи «30 червня 2015 року» на дату «2 вересня 2015 року», тобто на наступний робочий день після встановлення МСЕК І групи інвалідності;
-внести до трудової книжки дійсну дату звільнення — 2 вересня 2015 року, у порядку, встановленому пунктом 2.10 розділу 2 «Заповнення трудових книжок» Інструкції №58;
-подати до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов?язкового державного соціального страхування коригуючу звітність, у якій відобразити коригування дати звільнення ОСОБА_1 - з «30 червня 2015 року» на «2 вересня 2015 року», тривалість трудових відносин і стажу наукової роботи з кодом 3НТ024А1 «Науковий (науково-педагогічний) працівник» по 2 вересня 2015 року включно.
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 9 липня 2025 року у задоволенні позовних вимог відмовлено. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Вказує, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, оскільки судом залишено поза увагою те, що звільнення позивачки відбулося під час тимчасової непрацездатності без її згоди та з порушенням вимог трудового законодавства, а роботодавець продовжував нараховувати і виплачувати заробітну плату та сплачувати єдиний внесок після 30 червня 2015 року, що свідчить про фактичне продовження трудових відносин. 
У матеріалах справи відсутній строковий трудовий договір з терміном дії по 30 червня 2015 року.
ОСОБА_1 27.02.2009 року укладала з університетом контракт із терміном дії по 31.12.2014 року (5 років 10 місяців). 
З 01.01.2015 року ОСОБА_1 за її заявою та на підставі наказу №364-К\тр-НДІ від 29.12.2014 року переведена в науково-дослідний інститут інноваційного розвитку та державотворення на посаду старшого наукового співробітника по темі ПФП-02-2013 “Б” на 0, 25 ставки з 01 по 31 грудня 2015 року. Зазначене відповідає запису №17 у трудовій книжці. 
Згода позивачки на укладення строкового трудового договору по 30 червня 2015 року не підтверджена ні її заявою, ні строковим трудовим договором з її особистим підписом, у якому зазначено строк дії трудового договору по 30 червня 2015 року. 
Суд не врахував суперечливість даних трудової книжки та персоніфікованого обліку, які містять недостовірні відомості про стаж за липень–серпень 2015 року, що безпосередньо вплинуло на розмір пенсійних виплат і порушило право позивачки на соціальне забезпечення. Відповідальність за подання таких недостовірних відомостей покладається на роботодавця, який зобов`язаний виправити помилки, а позивачка обрала належний спосіб захисту права шляхом звернення до суду. При цьому, строк звернення до суду не пропущено, оскільки про порушення свого права позивачка дізналася лише після отримання відповідних документів у 2022–2024 роках.
При цьому, ОСОБА_1 вважає, що ст. 233 КЗпП України судом застосована неправильно, так як вказана норма на спірні правовідносини не поширюється.
У відзиві ЗУНУ просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін. Вказує, що позивачка була звільнена 30 червня 2015 року у зв`язку із закінченням строку трудового договору відповідно до пункту 2 статті 36 КЗпП України, запис у трудовій книжці внесено належним чином, а повідомлення про отримання трудової книжки було направлено поштою. 
Сплата страхових внесків після звільнення пов`язана не з продовженням трудових відносин, а з нарахуванням допомоги по тимчасовій непрацездатності.         Позов подано із значним пропуском тримісячного строку, передбаченого статтею 233 КЗпП, адже позивачка мала можливість звернутися до суду ще у 2015 році.
Заслухавши пояснення ОСОБА_1 та її представника — адвоката Магдич О.О., які підтримали доводи апеляційної скарги та наголосили, що даний спір не є трудовим, а тому ст. 233 КЗпП України не підлягає до застосування у спірних правовідносинах, пояснення представника ЗУНУ — Онишкевич О.О., яка заперечила проти задоволення апеляційної скарги, рішення суду вважає законним та обгрунтованим, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що на спір щодо відмови відповідача перенести дату звільнення позивачки з 30.06.2015 року на 02.09.2015 року та зобов”язання внести відповідні зміни до трудової книжки поширюється визначений ст. 233 КЗпП України 3-місячний строк звернення до суду за захистом порушеного права, який позивачкою пропущено, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. 
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.
Обставини справи. 
У період з 27 лютого 2009 року по 30 червня 2015 року ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з відповідачем, що підтверджується записами у трудовій книжці, довідками Університету за №102 від 16 лютого 2024 року про заробітну плату позивача
Наказом т.в.о. ректора Університету за №159-К/тр-НДІ від 16.06.2015 ОСОБА_1 , старшого наукового співробітника науково-дослідного інституту інноваційного розвитку та державотворення по темі ПФП-06-2015 «Б» на 0,25 ставки, звільнено з посади 30 червня 2015 року у зв`язку із закінченням строку трудового договору (п.2 ст. 36 КЗпП України).
Відповідно до запису №18 у трудовій книжці серії НОМЕР_1 від 01 серпня 1991 року, заповненої на ім`я ОСОБА_1 , 30 червня 2015 року остання звільнена з роботи у зв`язку з закінченням строку трудового договору (п.2 ст. 36 КЗпП України) на підставі наказу №159-К/тр-НДІ від 16 червня 2015 року.
У період з 12 червня 2015 року по 14 липня 2015 року ОСОБА_1 перебувала на стаціонарному лікуванні у КНП «Тернопільська університетська лікарня», що підтверджується випискою із медичної карти стаціонарного хворого №01/03630.
Як вбачається із довідки до акту огляду МСЕК серії АВ №0506787, 01 вересня 2015 року ОСОБА_1 встановлено першу групу інвалідності, підгрупа «Б», загальне захворювання, довічно.
ОСОБА_1 отримує пенсію по інвалідності І групи загальне захворювання, довічно, що підтверджується пенсійним посвідченням серії НОМЕР_2 , виданим Пенсійним фондом України 4 листопада 2015 року.
Згідно листа ГУ ПФУ в Тернопільській області від 6 січня 2023, адресованого ОСОБА_1 на її звернення, встановлено, що позивачу з 01 вересня 2015 року призначено пенсію по інвалідності І групи (підгрупи Б) загального захворювання відповідно до ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне забезпечення». Страховий стаж складає 42 роки 03 місяці 15 днів, в тому числі 27 років 03 місяці 05 днів - наявний стаж, 15 років 00 місяців 10 днів - додаткових стаж. Згідно виписки з акту огляду МСЕК, інвалідність встановлено внаслідок загального захворювання. Зазначено, що раніше діючим законодавством було передбачено призначення пенсії по інвалідності для держслужбовців та наукових працівників, якщо їм встановлювалась інвалідність під час роботи на відповідних посадах, про що зазначалось у виписці з акту огляду МСЕК. На даний час призначаються лише пенсії за віком на умовах визначених ЗУ «Про державну службу». Згідно припису від 03.11.2022 року за № 1900-1102-П/169 внесено відповідні корегуючі відомості в реєстрах застрахованих осіб Держаного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. Зміни, які відбулись в обліковій картці, на розрахунок пенсії та її розмір не впливають.
З листа ГУ ПФУ в Тернопільській області від 3 липня 2024 року, адресованого ОСОБА_1 , встановлено, що у листопаді 2023 року позивачка зверталась до ГУ ПФУ в Тернопільській області; при розгляді звернення було встановлено, що страхувальником ЗУНУ 18.10.2015 року подано звіт за вересень 2015 року, в якому відображено виплату ОСОБА_1 лікарняних за червень-серпень 2015 року. Органами ПФУ було проведено перерахунок пенсії ОСОБА_1 з дати її призначення 01 вересня 2015 року, і до страхового стажу враховано липень, серпень 2015 року, у зв`язку із внесеннях відповідних змін до реєстру застрахованих осіб.
5 квітня 2024 року ОСОБА_1 зверталася до Західноукраїнського національного університету із проханням визнати раніше внесений у трудову книжку запис про звільнення недійсним, перенести дату звільнення на наступний робочий день після встановлення МСЕК І групи інвалідності, змінити підставу для звільнення. Вказувала, що звільнення з роботи 30.06.2015, тобто раніше, ніж було встановлено МСЕК першу групу інвалідності (01.09.2015 року) позбавило її права на отримання: пенсії по інвалідності наукового працівника відповідно до вимог ст. 24 ЗУ «Про наукову і науково-технічну діяльність», грошової допомоги при виході на пенсію з посади наукового працівника, зарахування кількості днів за липень та серпень 2015 року до загальної тривалості наукового та державного стажу.
Листом за №126-22/1123 від 30 квітня 2024 року ЗУНУ повідомило, що Університетом дотримано норми трудового законодавства щодо порядку звільнення ОСОБА_1 , а тому клопотання вважає безпідставним та таким, що не відповідає вимогам законодавства. Також зазначено, що на момент звільнення вимоги про видачу копії наказу та проведення розрахунку не надходило. Запис у трудовій книжці про звільнення відповідає тексту наказу та внесено у день звільнення. Суми, що належали при звільнені, виплачені у день звільнення. Листом від 30 червня 2015 року №126-09/1781 було надіслане поштове повідомлення про необхідність прибути у відділ кадрів для отримання трудової книжки. У книзі обліку руху трудових книжок стоїть підпис позивача про отримання трудової книжки, без зазначення дати її отримання. 
Як слідує з припису про усунення виявлених порушень законодавства про працю № ПЗ/ТР/9772/0032/П від 2 серпня 2024 року, головним державним інспектором Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці Кузик О.Б. проведено захід державного контролю у Західноукраїнському національному університеті, у зв`язку з чим зобов`язано ректора Західноукраїнського національного університету Десятнюк О.М. забезпечити додержання норм законодавства про працю. За результатами проведеної перевірки Управлінням з питань праці підтверджено факт відсутності підписів позивача про ознайомлення з наказом про звільнення від 16 червня 2015 року № 159-К/тр-НДІ та про ознайомлення із записом, що занесений до трудової книжки на підставі наказу про звільнення з роботи, в особовій картці № П-2, що є порушенням вимог статті 48 КЗпП України, пункту 2.5 глави 2 Інструкції №58, наказу від 25.12.2009 № 495/656 «Про затвердження типової форми первинного обліку №П-2 «Особова картка працівника», пункту 11 глави 10 розділу 2 Правил № 1000/5.
Вказані порушення усунуті відповідачем 29 серпня 2024 року.
З листа Південно-Західного міжрегіонального управління державної служби з питань праці від 06 серпня 2024 року, адресованого ОСОБА_1 , вбачається, що позаплановою перевіркою виявлено факт звільнення позивача із займаної посади з 30 червня 2015 року у зв`язку із закінчення строку трудового договору. Підпис про ознайомлення з даним наказом про звільнення позивача відсутній. Також відсутній підпис в особовій картці № П-2 про ознайомлення із записом, що занесений до трудової книжки на підставі наказу про звільнення. 30 червня 2015 року позивачу направлено повідомлення про необхідність з`явитись у відділ кадрів для отримання трудової книжки. В книзі обліку трудових книжок є підпис про отримання позивачем трудової книжки. Відповідно до довідки та «Акту на знищення бухгалтерських документів за 2012-2018 рік включно», табелі обліку використання робочого часу та відомості щодо виплати коштів працівникам за 2015 рік підлягали списанню (знищенню), а тому дослідити дотримання вимог ст. 116 КЗпПУ та ведення достовірного обліку виконуваної роботи, обліку витрат на оплату праці у червні-вересні 2015 року не є можливим.
Відповідно до історії по картковому рахунку ОСОБА_1 за період з 1 січня 2015 року по 30 червня 2015 року слідує, що мало місце зарахування транзакцій з 31 березня 2015 року по 26 червня 2015 року, а саме заробітної плати.
З історії по картковому рахунку ОСОБА_1 за період з 1 липня 2015 року по 31 грудня 2015 року вбачається зарахування транзакцій, а саме заробітної плати 15 липня 2015 року, 29 липня 2015 року, 15 вересня 2015 року та 24 вересня 2015 року.
Із Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування індивідуальні відомості про застраховану особу ОСОБА_1 за 2015 рік вбачається, що Університетом було сплачено страхові внески включно по серпень 2015 року. Кількість трудових днів за липень, серпень 2015 року – 0.
Згідно довідки Західноукраїнського національного університету №102 від 16 лютого 2024 року ОСОБА_1 працювала в даному закладі вищої освіти за основним місцем роботи:
- з 27.02.2009 (наказ від 27.02.2009 № 64-К) по 31.08.2012 (наказ від 31.08.2012 № 365-K) - на посаді доцента кафедри економіки, обліку та економічного аналізу у сфері соціальної інфраструктури;
- з 01.09.2012 (наказ від 31.08.2012 № 365-К) по 31.12.2014 (наказ від 29.12.2014 № 364-К/тр-НДЧ) - на посаді доцента кафедри обліку у бюджетній та соціальній сфері, перейменованої 14.04.2014 на кафедру обліку в державному секторі економіки та сфері послуг (у т. ч. На 0,75 ставки - з 01.09.2012 по 31.08.2014; на 0,5 ставки - з 01.09.2014 по 31 12.2014);
- з 01.01.2015 (наказ від 29.12.2014 № 364-К/тр-НДЧ) по 30.06.2015 (наказ від 16.06.2015 № 159-К/тр-НДЧ) - на посаді старшого наукового співробітника науково-дослідного інституту інноваційного розвитку та державотворення на 0,25 ставки. Станом на 30.06.2015 науково-педагогічний стаж роботи ОСОБА_1 становив 13 років 8 місяців 5 днів; стаж наукової роботи - 5 місяців 29 днів.
Згідно Книги №2 обліку руху трудових книжок і вкладишів до них з 01 вересня 2003 року встановлено, що є підпис про отримання позивачем трудової книжки.
Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права.
У частині першій статті 21 КЗпП України (у редакції на час виникнення трудових відносин) визначено, що трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Згідно зі статтею 23 КЗпП України трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи.
При укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється за погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події (наприклад, повернення на роботу працівниці з відпустки по вагітності, родах і догляду за дитиною; особи, яка звільнилась з роботи в зв`язку з призовом на дійсну строкову військову чи альтернативну службу, обранням народним депутатом чи на виборну посаду (або виконанням певного обсягу робіт).
Строк, на який працівник наймається на роботу, обов`язково має бути вказаний у наказі про прийняття на роботу, інакше буде вважатися, що працівник прийнятий на роботу за безстроковим трудовим договором. У трудовій книжці робиться запис без посилання на строковий характер трудових відносин.
Таким чином, порядок оформлення трудових відносин за строковим трудовим договором такий самий, як і за безстроковим. Але при цьому факт укладання трудового договору на певний строк чи на час виконання певної роботи повинен бути відображений як у заяві працівника про прийняття на роботу, так і в наказі чи розпорядженні роботодавця, яким оформлюється цей трудовий договір.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення його строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не поставила вимогу про їх припинення.
Припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає заяви або якогось волевиявлення працівника. Свою волю на укладення строкового трудового договору він уже виявив, коли писав заяву про прийняття на роботу за строковим трудовим договором. У цей же час він виразив і волю на припинення такого трудового договору після закінчення строку, на який він був укладений. Власник також не зобов`язаний попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про майбутнє звільнення за пунктом 2 частиною першою статті 36 КЗпП України.
Згідно із статтею 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.
Рішенням Конституційного Суду України від 04 вересня 2019 року № 6-р(ІІ)/2019 у справі за конституційною скаргою ОСОБА_6 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої статті 40 КЗпП України визнано такими, що відповідають Конституції України (є конституційними) положення частини третьої статті 40 КЗпП України та зазначено, що положеннями частини третьої статті 40 КЗпП України закріплені гарантії захисту працівника від незаконного звільнення, що є спеціальними вимогами законодавства, які мають бути реалізовані роботодавцем для дотримання трудового законодавства. Однією з таких гарантій є, зокрема, сформульована у законодавстві заборона роботодавцю звільняти працівника, який працює за трудовим договором і на момент звільнення є тимчасово непрацездатним або перебуває у відпустці. Отже, нерозповсюдження такої вимоги на трудові правовідносини за контрактом є порушенням гарантій захисту працівників від незаконного звільнення та ставить їх у нерівні умови порівняно з працівниками інших категорій. Положення частини третьої статті 40 КЗпП України є такими, що поширюються на всі трудові правовідносини.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2024 року у справі №366/3222/21 викладено правовий висновок про те, що самий лише факт звільнення позивача у день його перебування на лікарняному не є достатньою підставою для визнання незаконними спірних наказів відповідачів. Порушення прав позивача у такому випадку може бути усунуто судом шляхом зміни дати звільнення, тобто визначення дати припинення трудових відносин у перший день після закінчення періоду непрацездатності за наявності підстав для звільнення.
Отже, дата звільнення ОСОБА_1 30 червня 2015 року за п.2 ст. 36 КЗпП України у період її тимчасової непрацездатності, який закінчився встановленням їй 1 вересня 2015 року інвалідності І групи, визначена відповідачем неправомірно, з порушенням трудових прав ОСОБА_1 , оскільки трудові відносини між сторонами тривали до першого дня після закінчення періоду непрацездатності, тобто до 2 вересня 2015 року.
Разом з тим, відповідно до положень ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Встановлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити пропущений строк.
Згідно з вимогами статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року.
У статті 234 КЗпП України не наведено переліку поважних причин для поновлення строку звернення з заявою про вирішення спору, оскільки їх поважність має визначатися в кожному випадку, залежно від конкретних обставин. Поважними причинами пропуску строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, є ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами.
Строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору є складовою механізму реалізації права на судовий захист та однією із основних гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин.
Перевірка дотримання вимог закону щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору здійснюється судом за принципом ex officio, незалежно від того, чи заявляє відповідач про пропуск позивачем строку звернення до суду, на відміну від застосування позовної давності при вирішені судом цивільного спору, коли застосування позовної давності судом здійснюється тільки за заявою сторони у спорі (див. постанову Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 751/1198/18).
Як правильно встановив суд першої інстанції, про факт звільнення позивачці було достеменно відомо ще з вересня 2015 року, оскільки без зазначення цієї інформації вона не могла б оформити пенсію по інвалідності, яку отримує з 1 вересня 2015 року. Подання 23 вересня 2015 року заяви про призначення пенсії до органу Пенсійного фонду підтверджує, що на той момент позивачка володіла необхідними відомостями про припинення трудових відносин і дату звільнення.
Таким чином, висновок суду про відмову у задоволенні позовних вимог у зв”язку з пропуском позивачкою строку звернення в суд є законним та обгрунтованим.
Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 дізналася про порушення своїх прав лише після отримання копії трудової книжки чи відповіді від Пенсійного фонду у 2022–2023 роках, не може бути визнане поважною причиною для поновлення строку. 
Отримання висновків контролюючого органу не змінює моменту, з якого позивачка дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, оскільки вони лише підтверджують уже відомі їй обставини, а не створюють нових юридичних фактів.
Моментом початку перебігу строку звернення до суду є не дата отримання додаткових документів або офіційних роз`яснень, а день, коли особа знала або повинна була знати про факт порушення свого права. У цій справі таким моментом безперечно є дата звільнення та подання документів для призначення пенсії, коли позивачці стали відомі усі обставини, які, на її думку, порушують її права.
Доводи апеляційної скарги про те, що спір, який виник між сторонами, не є трудовим, а тому ст. 233 КЗпП України не підлягає до застосування, строк звернення в суд слід обчислювати з дати отримання висновків Держпраці від 2024 року, апеляційний суд вважає необґрунтованими. 
Спір щодо зміни дати звільнення з роботи є трудовим спором. 
Так, позивачка вважає, що трудові відносини між нею та відповідачем тривали по 1 вересня 2015 року включно, в той час як у наказі про звільнення позивачки та в трудовій книжці міститься запис про припинення трудових відносин з 30 червня 20215 року.
Укладення та припинення трудового договору регулюється нормами трудового законодавства, а тому спір щодо дати припинення трудового договору (дати звільнення з роботи) є трудовим спором.
Інші позовні вимоги, як зобов”язання подати до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов”язкового державного соціального страхування коригуючу звітність, у якій відобразити коригування дати звільнення ОСОБА_1 . З 30.06.2015 на 02.09.2015, тривалість трудових відносин і стажу наукової роботи з кодом ЗНТ024А1 “Науковий (науково-педагогічний) працівник” по 02.09.2015 року, є похідними від основної вимоги — зміни дати звільнення, а тому задоволенню не підлягають у зв”язку з відомою у задоволенні вимоги щодо зміни дати звільнення з роботи.
При цьому колегія суддів враховує те, що у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9 роз`яснено, що якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строків у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з`ясовує не лише причини пропуску строку, а й всі обставини справи, права і обов`язки сторін.
Таким чином, відмовити в позові через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.
З урахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та таким, що відповідає встановленим у справі фактичним обставинам. Суд правильно визначив характер спірних правовідносин, належним чином дослідив усі надані сторонами докази, дав їм належну оцінку в сукупності та правильно застосував норми матеріального та процесуального права. Підстав для скасування рішення суду першої інстанції чи його зміни не вбачається.
На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 141, 367, 375, 382-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 — залишити без задоволення.
Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 9 липня 2025 року — залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 6 листопада 2025 року.

Головуюча                                                                        Хома М.В.

Судді                                                                                Гірський Б.О.

                                                                               Храпак Н.М.