29.09.25
22-ц/812/1761/25

Єдиний унікальний номер судової справи: 490/6290/25   
Провадження номер: 22-ц/812/1761/25 Доповідач суду апеляційної інстанції Самчишина Н.В.

Постанова
Іменем України 

29 вересня 2025 року                         м. Миколаїв         Справа № 490/6290/25 
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого – судді Самчишиної Н.В.,
суддів: Коломієць В.В., Серебрякової Т.В.,
із секретарем судового засідання – Чистою В.В.,
за участі: позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 ,
представника відповідача – ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 12 серпня 2025 року, постановлену суддею Чулуп О.С., у приміщенні суду у м. Миколаєві, за заявою ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення її позову до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя,

встановив:

У серпні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про поділ майна подружжя, у якому просила:
- визнати спільною сумісною власністю подружжя вартість наступних транспортних засобів, придбаних під час шлюбу та відчужених відповідачем без згоди позивача: автомобіля INFINITI QX70, 2013 року виробництва, VIN: НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 ; мотоцикла YAMAHA YZF-R6, 2008 року виробництва, VIN: НОМЕР_3 , д.н.з. НОМЕР_4 ; автомобіля FORD MUSTANG, 2016 року виробництва, VIN: НОМЕР_5 , д.н.з. НОМЕР_6 та стягнути з ОСОБА_4 на її користь грошову компенсацію половини вартості відчужених транспортних засобів;
-визнати спільною сумісною власністю подружжя прибуток відповідача від здійснення підприємницької діяльності, як фізичної особи-підприємця, за період шлюбу з 21 вересня 2012 року до 05 лютого 2024 року, який не був витрачений на спільні сімейні потреби та стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію половини цього прибутку, що буде встановлений в ході судового розгляду;
- визнати спільною сумісною власністю подружжя та здійснити поділ грошових коштів та нарахованих відсотків, які обліковувалися на депозитних та поточних рахунках відповідача в АТ «КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК», АТ КБ «ПриватБанк» та АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» станом на 05 лютого 2024 року.
Разом з позовом ОСОБА_1 подала до суду заяву про вжиття заходів забезпечення її позову шляхом накладення арешту на автомобіль MITSUBISHI LANCER, 2009 року виробництва, VIN: НОМЕР_7 , д.н.з. НОМЕР_8 , що належить відповідачу; 1/2 частку трьохкімнатної квартири АДРЕСА_1 та належить відповідачу; 1/2 частку двохкімнатної квартири АДРЕСА_2 та належить відповідачу; грошові кошти та відсотки, які обліковуються на всіх поточних та депозитних рахунках відповідача в АТ «КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК», АТ КБ «ПриватБанк» та АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК», в межах суми – 1 533 061 грн.
У своїй заяві позивачка зазначала, що нею заявлено вимоги про поділ майна подружжя, грошова компенсація половини вартості якого в межах ціни позову складає 2 500 000 грн, тоді як відповідач, за яким зареєстроване зазначене у заяві майно, під час розгляду справи може на власний розсуд розпорядитися цим майном, що у подальшому може ускладнити виконання можливого судового рішення. 
Посилалася на те, що відповідач вже відчужив їх спільне сумісне майно без отримання її згоди, зокрема, вказані в позові транспортні засоби.
Посилаючись на зазначене, ОСОБА_1 просила забезпечити її позов.
Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 12 серпня 2025 року заяву ОСОБА_1 задоволено частково.
Вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на:
1) автомобіль MITSUBISHI LANCER, 2009 року виробництва, VIN: НОМЕР_7 , д.н.з. НОМЕР_8 , що належить ОСОБА_4 
2) 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_4 
3) 1/2 частку квартири АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_4 до набрання законної сили рішенням у справі № 490/6290/25.
Постановляючи таке судове рішення, суд першої інстанції виходив із того, що між подружжям існує спір щодо стягнення компенсації вартості спільного сумісного майна подружжя, право власності на вищевказаний транспортний засіб та частки квартири зареєстровано за відповідачем, та останній має можливість відчужити вказане, що в подальшому може істотно ускладнити виконання рішення суду.
З огляду на зазначене суд дійшов висновку, що заява про забезпечення позову в частині накладення арешту на автомобіль та частки квартир підлягає задоволенню.
Такий захід забезпечення позову суд вважав співмірним із заявленими позовними вимогами.
Відмовляючи в частині вимог заяви про накладення арешту на рахунки відповідача в банківських установах, суд виходив з того, що останні пов`язані із законною господарською діяльністю відповідача.
Не погодившись із ухвалою суду, ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просив ухвалу суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволення заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, ОСОБА_4 зазначав, що забезпечення позову ОСОБА_1 у зазначений судом спосіб є необґрунтованим, безпідставним, неспівмірним заявленим вимогам позову та порушує його права та баланс інтересів.
09 вересня 2025 року представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржуване судове рішення є законним і обґрунтованим, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на його законність не впливають. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивачки, представників сторін, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Зі змісту позову убачається, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 21 вересня 2012 року, який розірвано згідно рішення Ленінського районного суду м.Миколаєва від 27 грудня 2023 року, яке набрало законної сили 05 лютого 2024 року.
Судом установлено, що предметом спору у даній справі є стягнення компенсації вартості транспортних засобів, як зазначала позивачка, придбаних в період шлюбу та відчужених без її згоди, стягнення вартості прибутку відповідача від здійснення підприємницької діяльності як фізичної особи-підприємця, а також поділ грошових коштів та нарахованих відсотків, які обліковувалися на депозитних та поточних рахунках відповідача в банківських установах. Позивачем визначено ціну позову – 2 500 000 грн.
Автомобіль MITSUBISHI LANCER, 2009 року виробництва, VIN: НОМЕР_7 , д.н.з. НОМЕР_8 зареєстровано за відповідачем, що підтверджується відповіддю на запит до Міністерства внутрішніх справ України від 30 липня 2025 року. 
Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 11 травня 2010 року за відповідачем ОСОБА_4 зареєстровано право власності на частку квартири АДРЕСА_2 .
Крім того, згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 28 лютого 2020 року вбачається, що за відповідачем ОСОБА_4 зареєстровано право власності на частку квартири АДРЕСА_1 .
Згідно з вимогами статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, доводи відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Згідно з частинами першою, другою статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийнято на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому його виконанні.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
Заява про забезпечення позову повинна містити, зокрема, обґрунтування необхідності забезпечення позову (пункт 3 частини першої статті 151 ЦПК України).
Обґрунтування необхідності забезпечення позову полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення заяви про забезпечення позову. Крім того, особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна довести відповідність (адекватність) засобу забезпечення позову.
У частині першій статті 150 ЦПК України закріплено види забезпечення позову. Позов, зокрема, забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.
Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності та обґрунтованості запропонованого заявником способу забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним способом забезпечення позову та предметом позову, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення у разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду у разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18 вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він просить накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і мають застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 вересня 2020 року у справі №753/22860/17 дійшла висновку, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.
Разом з тим у пункті 23 постанови від 03 березня 2023 року у справі № 905/448/22 Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду зазначив, що надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін.
Предметом спору у цій справі є поділ спільного сумісного майна, набутого за час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі. Частина вимог стосується визнання права спільної сумісної власності подружжя, інша частина - стягнення вартості 1/2 частки у спільному сумісному майні, зокрема і у зв`язку з його відчуженням без згоди іншого з подружжя на користь третіх осіб.
У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, придбане нею чи ним за час шлюбу, але за кошти, які належали йому особисто.
Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).
Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.
Встановивши, що предметом спору є поділ спільного сумісного майна подружжя, право власності на спірне рухоме майно було зареєстровано за відповідачем, відповідач вчинив дії щодо відчуження частини майна (транспортних засобів), набутих під час перебування у шлюбі, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності правових підстав для застосування заходу забезпечення позову у вигляді накладення тимчасового арешту на частину квартир та транспортний засіб, зареєстровані за відповідачем.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що відсутні підстави для висновку про наявність ризику невиконання судового рішення у разі задоволення позову (поділ спірного майна), через недоведеність наміру відповідача відчужити нерухоме та рухоме майно, колегія суддів вважає необґрунтованим, з огляду на те, відповідач вже здійснював дії з відчуження транспортних засобів на користь третіх осіб. Отже, висновок суду першої інстанції щодо співмірності заявленого позивачем виду забезпечення позову заявленим позовним вимогам та необхідності його застосування є законним та обґрунтованим.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що метою забезпечення позову у цій справі є збереження зареєстрованого за відповідачем майна для виконання рішення суду, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. Відповідні заходи забезпечення позову (арешт на спірне майно) лише тимчасово обмежують право особи на розпорядження належним їй майном та жодним чином не впливають на реалізацію права володіння та користування ним.
Враховуючи наведене, суд першої інстанції правильно визначився з нормами права, які підлягають застосуванню, надав обґрунтовану правову оцінку співмірності заявленого виду забезпечення позову, наявності ризиків невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову і дійшов мотивованого висновку про наявність підстав для часткового задоволення заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову.
Необхідно звернути увагу, що учасники справи не позбавлені можливості користуватись своїми правами, передбаченими статтями 154 (зустрічне забезпечення), 156 (заміна заходів забезпечення позову), 158 (скасування заходів забезпечення), 159 (відшкодування збитків) ЦПК України.
Зокрема, частиною першою статті 159 ЦПК України передбачено право осіб, чиї права або охоронювані законом інтереси порушені внаслідок вжиття заходів забезпечення позову, на відшкодування збитків, заподіяних забезпеченням позову, за рахунок особи, за заявою якої такі заходи забезпечення позову вживалися.
Той факт, що суд першої інстанції не застосував зустрічного забезпечення, на правильність висновків суду першої інстанції щодо наявності підстав для вжиття заходів забезпечення позову, на майновий стан відповідача не впливає, з огляду на те, що реалізація заходів зустрічного забезпечення є правом суду, а не його обов`язком, за винятком випадків, передбачених ч. 3 ст. 154 ЦПК України, наявність яких судом не встановлено. При цьому суд не позбавлений можливості вирішити вказане питання за відповідним клопотанням в окремій ухвалі про зустрічне забезпечення.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням викладеного, апеляційний суд вважає, що у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_4 слід відмовити, а оскаржувану ухвалу суду треба залишити без змін, бо вона є законною та обґрунтованою.
Керуючись статтями 375, 382 ЦПК України, суд
       
постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 12 серпня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий                                                Н. В. Самчишина 

Судді:                                                        В.В. Коломієць

Т. В. Серебрякова 

Повний текст постанови складено 01 жовтня 2025 року.