ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
03 листопада 2025 року	м. Одеса	Справа № 916/1597/25	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
Головуючої судді Принцевської Н.М.;
суддів: Діброви Г.І., Філінюка І.Г.;
(Південно-західний апеляційний господарський суд, м. Одеса, пр-т Шевченка,29)

Секретар судового засідання (за дорученням головуючого судді): Романенко Д.С.;
Представники сторін:
Від Товариства з обмеженою відповідальністю "МАРКО ЛТД" – не з`явився;
Від Державного підприємства "Морський торговельний порт "Південний" – Соколова   А.Д.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "МАРКО ЛТД"
на рішення Господарського суду Одеської області від 21.07.2025 (повний текст рішення складено 24.07.2025, суддя Літвінов С.В.)
у справі № 916/1597/25
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "МАРКО ЛТД"
до Державного підприємства "Морський торговельний порт "Південний"
про припинення права сервітуту
(суддя першої інстанції: Літвінов С.В., дата та місце ухвалення рішення: 21.07.2025, Господарський суд Одеської області, м. Одеса, пр-т Шевченка, 29).

Товариство з обмеженою відповідальністю "МАРКО ЛТД" звернулось до Господарського суду Одеської області з позовом до Державного підприємства "Морський торговельний порт "Південний" про припинення права сервітуту.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, Позивач зазначив, що Державне підприємство "Морський торговельний порт "Південний" порушило законодавчо гарантовані права Позивача, у зв`язку із чим, останній і звернувся до суду з позовом, в якому просить припинити право сервітуту Товариства з обмеженою відповідальністю "МАРКО ЛТД" відносно частини земельної ділянки державної форми власності площею 152,0503 га, кадастровий номер 5111700000:02:003:0019, для розміщення та експлуатації будівель і споруд морського транспорту, що перебуває у постійному користуванні Державне підприємство "Морський торговельний порт "Південний", яка розташована за адресою: Одеська область, м. Південне (ділянка № 8), який встановлений Договором № УП-60/18-п про встановлення строкового платного земельного сервітуту від 17.05.2018 року, укладеного між ДП "Морський торговельний порт "Південний" (Землекористувач) та Товариства з обмеженою відповідальністю "МАРКО ЛТД" (Сервітуарій).
Рішенням Господарського суду Одеської області від 21.07.2025 у даній справі в задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "МАРКО ЛТД" до Державного підприємства "Морський торговельний порт "Південний"  про припинення права сервітуту відмовлено повністю, судові витрати по сплаті судового збору покладено на Позивача.
Суд першої інстанції у своєму рішенні зазначив, що Договором про встановлення строкового платного земельного сервітуту від 17.05.2018 №УП-60/18п було окремо визначене право Позивача припинити дію сервітуту шляхом письмового повідомлення Землекористувача. При цьому вчинення будь-яких додаткових дій щодо цього, договір не встановлює та не вимагає, зокрема й щодо укладання Додаткової угоди.
Також місцевий господарський суд у своєму рішенні вважає, що одночасне направлення Позивачем на адресу Відповідача листа - повідомлення про припинення Договору та Додаткової угоди про розірвання договору за взаємною згодою сторін є суперечливими діями в розумінні укладеного між сторонами Договору.
Господарський суд Одеської області, зазначив, що право Позивача на припинення сервітуту, у зв`язку із фактичним припиненням користування земельним сервітутом, визначене самим Договором і таке право не було порушено з боку Відповідача, оскільки як вже було зазначено вище, припинення Договору з наведеної вище підстави, не потребує погодження Відповідачем, а відтак таке право реалізується самим Позивачем, шляхом вчинення ним односторонніх дій.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що Позивачем обрано неналежний та неефективний спосіб захисту права, оскільки чинне законодавство не передбачає можливості припинити права особи, якій таке право належить і яке вона може вільно реалізовувати та яке не було порушено іншою особою.
Не погоджуючись з таким рішенням, 05.08.2025 Позивач звернувся до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій вважає оспорюване рішення таким, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи та таким, що підлягає скасуванню.
У своїй апеляційній скарзі Апелянт вважає рішення суду першої інстанції незаконним, необґрунтованим і внутрішньо суперечливим, оскільки суд одночасно зазначив дві взаємовиключні підстави для відмови у позові: обрання Позивачем неналежного способу захисту та відсутність порушеного права. Кожна з цих підстав є самостійною і виключає іншу, що свідчить про непослідовність судових висновків. Така суперечність створює правову невизначеність і не дає змоги зрозуміти, з яких саме мотивів суд відмовив у позові та як застосовувати це рішення у правовідносинах сторін.
Скаржник зазначає, що він на підставі пунктів 5.1., 5.4. Договору № УП-60/18-п, звернувся до Відповідача про розірвання Договору в односторонньому порядку та надав проект Додаткової угоди до Договору № УП-60/18-п. ДП "Морський торговельний порт "Південний" листом від 05.03.2025 № 1382/09/145/25 повернуло Додаткову угоду та відмовилось її підписувати, чим на переконання Позивача порушило його право на розірвання Договору № УП-60/18-п в односторонньому порядку та припинення сервітуту у разі відмови від нього.
Позивач вважає, що єдиною підставою для припинення права сервітуту, відповідно до обставин даної справи є саме рішення суду, яке набере законної сили.
З огляду на зазначене, висновок суду першої інстанції про неправильний спосіб захисту обраний Позивачем у цій справі не узгоджується із Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" і суд ухилився від ухвалення рішення по суті позовних вимог.
Також Апелянт зазначає, що в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції проігнорував його аргумент та не надав відповіді про підставу незастосування правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 22 червня 2022 року у справі № 442/7551/18-ц щодо способу захисту прав у спорі про припинення сервітуту. У оскаржуваному рішенні суду першої інстанції не зазначено норми права (ст. 102 Земельного кодексу України та ст. 406 Цивільного України), на які посилався Позивач, які суд не застосував, та мотиви їх незастосування.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 07.08.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "МАРКО ЛТД" на рішення Господарського суду Одеської області від 21.07.2025 у справі №916/1597/25; розгляд справи №916/1597/25 призначено на: 03.11.2025  року о 12-00 год; витребувано у Господарського суду Одеської області матеріали справи №916/1597/25.
12.08.2025 до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №916/1597/25.
15.08.2025 до Південно-західного апеляційного господарського суду від Державного підприємства "Морський торговельний порт "Південний" надійшов відзив на апеляційну скаргу Позивача. 
У своєму відзиві Відповідач не погоджується з доводами Товариства з обмеженою відповідальністю "МАРКО ЛТД" та вважає рішення Господарського суду Одеської області від 21.07.2025 у справі № 916/1597/25 законним та обґрунтованим.
Відповідач зазначає, що Договором чітко та недвозначно визначене право Товариства з обмеженою відповідальністю "МАРКО ЛТД" припинити дію сервітуту шляхом письмового повідомлення Землекористувача. При цьому вчинення будь-яких додаткових дій щодо цього, договір не встановлює та не вимагає, зокрема й щодо укладання Додаткової угоди з цього приводу. Резюмуючи викладене, для припинення сервітуту на підставі п. 5.4.3 укладання Додаткової угоди не є необхідним, оскільки припинення сервітуту з цієї підстави є виключно односторонньою дією сервітутуарія, яка не потребує погодження землекористувачем. 
Відповідач зазначає, що Позивач своїми діями вимагав розірвання Договору за взаємною згодою сторін, а не одностороннє припинення сервітуту, як передбачено Договором. Державне підприємство "Морський торговельний порт "Південний" надало суду належні докази того, що Позивач продовжував користуватись сервітутом і здійснював розрахунки за договором, тому твердження про припинення користування є безпідставними. Суд першої інстанції обґрунтовано визнав дії Позивача суперечливими та правомірно відмовив у задоволенні позову.
Відповідач вважає посилання Скаржника на неправильне застосування судом правової позиції Верховного Суду безпідставними. Суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що позовна вимога про припинення Позивачем власного права сервітуту не є способом захисту, передбаченим законом. При цьому суд правильно встановив, що право Позивача на припинення сервітуту прямо визначене Договором і не було порушене Відповідачем, адже його реалізація не потребує згоди іншої сторони.
Також у своєму відзиві Відповідач зазначає, що суд першої інстанції обґрунтовано надав оцінку твердженням Скаржника про фактичне припинення користування сервітутом. Судом було встановлено, що між сторонами вже існував спір щодо цього ж договору (справа № 916/1473/24), у межах якого підтверджено чинність договору та наявність заборгованості Товариства з обмеженою відповідальністю "МАРКО ЛТД". Крім того, Позивач продовжував здійснювати платежі за договором і фактично користувався земельною ділянкою, що підтверджується документами та схемою розташування ділянок. 
З огляду на зазначене, Державне підприємство "Морський торговельний порт "Південний" вважає рішення Господарського суду Одеської області від 21.07.2025 у справі № 916/1597/25 обґрунтованим, законним та ухваленим з наданням оцінки доводів обох сторін. А тому, підстав для скасування зазначеного рішення не вбачається.
03.11.2025 у судове засідання, з`явився представник Відповідача, який підтримав вимоги та доводи викладені ним письмово. Представник Позивача у судове засідання не з`явився про дату, час і місце судового засідання був належним чином повідомлений.
Відповідно до положень п. 1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Також, відповідно до рішень Європейського суду з  прав  людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.
Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.
З урахуванням практики Європейського суду з  прав  людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02.09.2010, "Смірнова проти України" від 08.11.2005, "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006, "Літоселітіс проти Греції" від 05.02.2004 та інші).
Враховуючи викладене, а також зважаючи на те, що явка представників сторін судом обов`язковою не визнавалась, участь в засіданні суду є  правом,  а не обов`язком учасників справи, колегія суддів апеляційного господарського суду, з урахуванням ст.  120, ст.  202, ст.  270, ч. 2 ст.  273 Господарського процесуального кодексу України, вважає за необхідне розглянути справу за відсутності представника Позивача, за наявними у справі матеріалами.
Відповідно до ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Розглянувши матеріали справи, дослідивши апеляційну скаргу та відзив на неї, заслухавши пояснення представника Відповідача, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права та дотримання норм процесуального права, судова колегія апеляційної інстанції встановила наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, 17.05.2018 між Державним підприємством "Морський торговельний порт "Південний", (на момент укладання Договору - ДП "МТП "Южний") (Землекористувач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "МАРКО ЛТД" (Сервітуарій) було укладено Договір №УП-60/18-п про встановлення строкового платного земельного сервітуту (Договір) відповідно до умов п. 1.1. якого, Земельний сервітут встановлюється відносно частини земельної ділянки державної форми власності площею 152,0503 га кадастровий номер 5111700000:02:003:0019 для розміщення та експлуатації будівель і споруд морського транспорту, що перебуває у постійному користуванні ДП "МТП "ЮЖНИЙ", яка розташована за адресою: Одеська область, м. Южне (ділянка №8).
Згідно з п. 1.2. Договору, Земельний сервітут загальною площею 0,2345 га встановлюється Землекористувачем в інтересах Сервітуарія на право проїзду на транспортному засобі по наявній під`їзній дорозі, згідно Плану меж частини земельної ділянки, на яку поширюється право сервітуту (Додаток № 2) до Договору, який є невід`ємною частиною цього Договору.
За умовами п. 2.1. Договору він встановлює строковий платний земельний сервітут, який набирає чинності з моменту його державної реєстрації та діє до 31 грудня 2025 року.
У випадку, якщо за 30 календарних днів до закінчення строку дії Договору жодна із Сторін не повідомить іншу Сторону про припинення дії Договору, він вважається продовженим на той самий строк (п. 2.2. Договору).
У п. 3.1. Договору сторони погодили, що плата за встановлення сервітуту по Договору встановлюється з розрахунку за один місяць, згідно з Розрахунком плати (Додаток № 1 до цього Договору), який є невід`ємною частиною цього Договору.
За умовами п. 4.3.1. Договору, Сервітуарій має право: здійснювати проїзд на транспортному засобі по наявній під`їзній дорозі..
Дострокове розірвання в односторонньому порядку оформлюється Угодою до цього Договору та здійснюється за умови письмового попередження іншої Сторони за 1 місяць до дати розірвання (Пункт 5.1. Договору).
Пунктом 5.4.3 Договору визначено, що дія строкового земельного сервітуту за цим договором може бути припинена достроково одноособово Сервітуарієм шляхом письмового повідомлення Землекористувача у випадках:
1) Банкрутства Сервітуарія;
2) Припинення Сервітуарія;
3) Припинення фактичного користування земельним сервітутом.
Листом (повідомленням про припинення договору) від 13.02.2025 № 13/02/25 Товариство з обмеженою відповідальністю "МАРКО ЛТД", звернулось до ДП "Морський торговельний порт "Південний", в якому зазначило, що з початку введення в Україні воєнного стану, фактично не користується земельним сервітутом, у зв`язку із чим вважає за необхідне одноособово припинити договір .
Вказаним листом Позивач також направив Відповідачу складену та підписану ним Додаткову угоду до Договору № УП-60/18-п від 17.05.2018 зі змісту пункту 1 якої вбачається «Сторони дійшли згоди, що у зв`язку з фактичним припиненням користування Сервітуарієм земельним сервітутом загальною площею 0,2345 га, відносно частини земельної ділянки кадастровий номер 5111700000:02:003:0019, розірвати Договору № УП-60/18-п про встановлення строкового платного земельного сервітуту від 17.05.2018 р.».
При цьому Відповідач у відповідь на зазначений лист, листом від 05.03.2025  № 1382/09/145/25 повідомив Позивача, що у зв`язку з воєнною агресією російської федерації проти України, з метою здійснення заходів щодо захисту майнових прав і інтересів держави України, на підприємстві впроваджені відповідні заходи щодо безпеки підприємства.
В даному листі Відповідач зазначив, що з огляду на те, що Державне підприємство "Морський торговельний порт "Південний" є стратегічним підприємством і являє собою об`єкт підвищеної небезпеки, на території запроваджений пропускний та внутрішньо об`єктовий режим. У разі припинення Договору про встановлення строкового платного земельного сервітуту, у Товариства з обмеженою відповідальністю "МАРКО ЛТД" не буде законної можливості здійснювати прохід, проїзд до своєї земельної ділянки кадастровий номер (5111700000:02:003:0006) площею 0,5876 га через земельну ділянку Державного підприємства "Морський торговельний порт "Південний", а саме ведення будь-якої діяльності на вказаній земельній ділянці.
При цьому, Державне підприємство "Морський торговельний порт "Південний" повернуло непідписану Додаткову угоду про розірвання договору та просило надати гарантійний лист, що представники Позивача не будуть здійснювати прохід, проїзд до своєї території через земельну ділянку Державного підприємства "Морський торговельний порт "Південний", для обслуговування об`єктів нерухомого майна Товариства з обмеженою відповідальністю "МАРКО ЛТД" та просило вказати строки  невикористання земельного сервітуту.
Оцінюючи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права, перевіривши дотримання судом норм процесуального права, в контексті встановлених обставин, судова колегія дійшла наступних висновків.
Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України, однією з підстав виникнення зобов`язань, є зокрема, договори та інші правочини.
Згідно з частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
За змістом статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно з ст. 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 Цивільного кодексу України).
Одностороння відмова  від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).
Згідно з частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 395 Цивільного кодексу України сервітут є речовим правом на чуже майно.
За приписами статті 401 Цивільного кодексу України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).
Статтею 402 Цивільного кодексу України передбачено, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно.
Відповідно до статті 404 Цивільного кодексу України право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту.
За приписами статті 98 Земельного кодексу України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки чи іншої заінтересованої особи на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Строк дії земельного сервітуту, що встановлюється договором між особою, яка вимагає його встановлення, та землекористувачем, не може бути більшим за строк, на який така земельна ділянка передана у користування землекористувачу. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.
Види права земельного сервітуту визначені в статті 99 Земельного кодексу України.
Згідно із статтею 100 Земельного кодексу України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно.
Як було встановлено судовою колегією, 17.05.2018 між Державним підприємством "Морський торговельний порт "Південний" та Товариством з обмеженою відповідальністю "МАРКО ЛТД" було укладено Договір №УП-60/18-п про встановлення строкового платного земельного сервітуту (Договір) відповідно до умов якого, Земельний сервітут встановлюється відносно частини земельної ділянки державної форми власності площею 152,0503 га кадастровий номер 5111700000:02:003:0019 для розміщення та експлуатації будівель і споруд морського транспорту, що перебуває у постійному користуванні ДП "МТП "ЮЖНИЙ", яка розташована за адресою: Одеська область, м. Южне (ділянка №8).
За умовами зазначеного Договору, земельний сервітут загальною площею 0,2345 га встановлюється Позивачем в інтересах Відповідача на право проїзду на транспортному засобі по наявній під`їзній дорозі.
Розділом 5 укладеного між сторонами Договору врегульовані окремо питання щодо умов зміни, припинення та розірвання Договору.
Згідно пункту 5.1. Договору дострокове розірвання в односторонньому порядку оформлюється Угодою до цього Договору та здійснюється за умови письмового попередження іншої Сторони за 1 місяць до дати розірвання.
Пунктом 5.4.3 Договору окремо визначено, що дія строкового земельного сервітуту за цим договором може бути припинена достроково одноособово Сервітуарієм шляхом письмового повідомлення Землекористувача у випадку, зокрема припинення фактичного користування земельним сервітутом.
Судова колегія зазначає, що відповідно до положень частини 1 статті 406 Цивільного кодексу України, сервітут припиняється у разі:
1) поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом;
2) відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут;
3) спливу строку, на який було встановлено сервітут;
4) припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту;
5) невикористання сервітуту протягом трьох років підряд;
6) смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут.
Також, за приписами частин 2-4 статті 406 Цивільного кодексу України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Власник земельної ділянки має право вимагати  припинення сервітуту,  якщо він перешкоджає використанню цієї земельної ділянки за її цільовим призначенням. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.
Відповідно до статті 102 Земельного кодексу України дія земельного сервітуту підлягає припиненню у випадках:
а) поєднання в одній особі суб`єкта права земельного сервітуту, в інтересах якого він встановлений, та власника земельної ділянки;
б) відмови особи, в інтересах якої встановлено земельний сервітут;
в) рішення суду про скасування земельного сервітуту;
г) закінчення терміну, на який було встановлено земельний сервітут;
ґ) невикористання земельного сервітуту протягом трьох років;
д) порушення власником сервітуту умов користування сервітутом.
На вимогу власника земельної ділянки, щодо якої встановлено земельний сервітут, дія цього сервітуту може бути припинена в судовому порядку у випадках:
а) припинення підстав його встановлення;
б) коли встановлення земельного сервітуту унеможливлює використання земельної ділянки, щодо якої встановлено земельний сервітут, за її цільовим призначенням.
Як було зазначено, листом (повідомленням про припинення договору) від 13.02.2025 № 13/02/25 Позивач, звернувся до Відповідача, у якому повідомив, що з початку введення в Україні воєнного стану, фактично не користується земельним сервітутом, у зв`язку із чим вважає за необхідне одноособово припинити договір.
Судова колегія зауважує, що у своєму листі Позивач посилався зокрема на підпункт 5.4.3 пункту 5.4 Договору, як на підставу припинення дії земельного сервітуту.
Тобто, Позивач фактично звернувся з повідомленням про дострокове, одноособове припинення земельного сервітуту у зв`язку з фактичним припиненням користування ним.
Разом із зазначеним повідомленням, Позивач також направив Відповідачу складену та підписану ним Додаткову угоду до Договору № УП-60/18-п від 17.05.2018 зі змісту пункту 1 якої вбачається  «Сторони дійшли згоди, що у зв`язку з фактичним припиненням користування Сервітуарієм земельним сервітутом загальною площею 0,2345 га, відносно частини земельної ділянки кадастровий номер 5111700000:02:003:0019, розірвати Договір № УП-60/18-п про встановлення строкового платного земельного сервітуту від 17.05.2018 р.».
Судова колегія зазначає, що умовами Договору було передбачено право Позивача достроково одноособово припинити дію земельного сервітуту, яке він реалізував, направивши Відповідачу відповідне письмове повідомлення.
Разом з тим, направлення Позивачем Відповідачу проєкту Додаткової угоди про розірвання Договору за взаємною згодою свідчить про те, що Позивач у даному випадку намагався саме розірвати Договір, що не було погоджено Відповідачем.
Зазначене свідчить про суперечливу поведінку Позивача, оскільки у своєму повідомленні він, зокрема, посилається на підпункт 5.4.3 пункту 5.4 Договору, яким передбачено, що дія строкового земельного сервітуту може бути припинена достроково одноособово шляхом направлення відповідного повідомлення і водночас Позивач надсилає Відповідачу проєкт Додаткової угоди про розірвання Договору за взаємною згодою сторін, що є взаємовиключними діями.
Як було встановлено, Відповідач повернув непідписану Додаткову угоду про розірвання Договору та просив надати гарантійний лист, що представники Позивача не будуть здійснювати прохід, проїзд до своєї території через земельну ділянку Державного підприємства "Морський торговельний порт "Південний", для обслуговування об`єктів нерухомого майна Товариства з обмеженою відповідальністю "МАРКО ЛТД" та просило вказати строки невикористання земельного сервітуту.
Свої позовні вимоги Позивач обґрунтовує, порушенням його права на припинення права сервітуту у зв`язку з відмовою Відповідача підписати Додаткову угоду про розірвання Договору.
Судова колегія зазначає, що непідписання та повернення Відповідачем Додаткової угоди не свідчить про заперечення ним права Позивача на дострокове, одноособове припинення сервітуту, а відображає лише його позицію щодо укладання відповідних додаткових документів, зокрема в частині вищезазначених зобов`язань Позивача щодо підписання гарантійного листа, у зв`язку з чим зазначені дії Відповідача не можуть бути розцінені як порушення права Позивача на одноособове припинення земельного сервітуту.
Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду із вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.
Підстава позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки. Підставу позову становлять фактична й правова підстава.
Фактична підстава позову - це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до Відповідача. Правова підстава позову - це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога позивача.
У даній справі фактичною підставою позову є відмова Відповідача від підписання Додаткової угоди про розірвання укладеного між сторонами Договору за взаємною згодою. На переконання Позивача, такі дії Відповідача призвели до порушення його прав та законних інтересів.
З огляду на положення статей 4 15, 16 Цивільного кодексу України підставою для захисту цивільного права чи охоронюваного законом інтересу є його порушення, невизнання чи оспорення, отже, задоволення судом позову можливе лише за умови доведення позивачем обставин щодо наявності у нього відповідного права, а також порушення (невизнання, оспорення) цього права Відповідачем з урахуванням належно обраного способу судового захисту.
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що підставою для звернення особи до суду є наявність у неї порушеного права та/або законного інтересу. Таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права та/або законного інтересу особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.
У постановах Верховного Суду від 02.11.2021 у справі №915/1153/20, від 29.09.2021 у справі №910/17079/19, від 28.11.2019 у справі №234/19750/18, від 24.06.2020 у справі №202/7415/16-ц, від 04.11.2020 у справі №392/716/16-ц, від 25.11.2020 у справі №530/1856/18, від 23.06.2020 у справі №910/2726/19  міститься загальний висновок, що  відсутність порушеного права  чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. Аналогічна позиція міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.11.2020 у справі №916/3146/17.
Відтак, з огляду на те, що було встановлено відсутність у Позивача порушеного права, судова колегія доходить висновку про наявність підстав для відмови в задоволенні позовних вимог Позивача щодо припинення права сервітуту, що є аналогічним висновку суду першої інстанції.
За встановлених судом фактичних обставин та з огляду на формулювання  Товариства з обмеженою відповідальністю "МАРКО ЛТД" позовних вимог, колегія суддів вважає, що Позивач фактично просить суд встановити юридичний факт, а саме припинення права сервітуту, з метою використання його в інших спорах з Державним підприємством "Морський торговельний порт "Південний".
Суд у даному випадку не наділений повноваженнями встановлювати юридичний факт припинення права сервітуту. Встановлення таких фактів не належить до компетенції суду, оскільки припинення дії сервітуту є наслідком реалізації самим землекористувачем відповідних правомочностей, передбачених законом і договором, а не правовою підставою, що підлягає підтвердженню судовим рішенням.
При цьому, як зазначалося, Позивач самостійно ініціював процедуру припинення дії сервітуту відповідно до умов Договору, повідомивши про це Відповідача та вчинивши необхідні односторонні дії. Отже, підстави для встановлення судом юридичного факту припинення права сервітуту в даному випадку не вбачається, оскільки такі дії вже були реалізовані Позивачем поза межами судового розгляду.
Щодо відмови Відповідача підписати Додаткову угоду про розірвання укладеного між сторонами Договору за взаємною згодою як підстави даного позову, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що у межах поданого позову Позивач не заявляє окремої вимоги про розірвання зазначеного Договору у судовому порядку, а просить лише про припинення права сервітуту, що за своїм правовим змістом не є тотожним розірванню договору. Така невідповідність між змістом позовних вимог та фактичними обставинами, на які посилається Позивач, свідчить про суперечливість його правової позиції.
Крім того посилання Позивача у своїй апеляційній скарзі та позовній заяві на те, що підстави припинення сервітуту визначені статтею 406 Цивільного кодексу України та статтею 102 Земельного кодексу України, відповідно до яких сервітут припиняється у разі відмови від нього особи, в інтересах якої він встановлений, можуть мати місце лише у випадку особистого звернення сервітутарія до землекористувача. Водночас припинення сервітуту у судовому порядку допускається лише у визначених законом випадках.
Так, згідно з частинами другою — четвертою статті 406 Цивільного кодексу України, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Власник земельної ділянки має право вимагати припинення сервітуту, якщо він перешкоджає використанню цієї земельної ділянки за її цільовим призначенням. Сервітут може бути припинений і в інших випадках, встановлених законом.
Відповідно до положень статті 102 Земельного кодексу України, на вимогу власника земельної ділянки, щодо якої встановлено земельний сервітут, дія такого сервітуту може бути припинена в судовому порядку у випадках: а) припинення підстав його встановлення; б) коли встановлення земельного сервітуту унеможливлює використання земельної ділянки, щодо якої його встановлено, за її цільовим призначенням.
Отже, з наведених приписів вбачається, що законодавець передбачив можливість припинення сервітуту у судовому порядку на вимогу власника майна або земельної ділянки, щодо яких встановлено відповідний сервітут і лише у вищезазначених законом випадках. У даному випадку Позивач є сервітутарієм, тобто особою, в інтересах якої встановлено сервітут, а не власником обтяженої земельної ділянки. Відтак зазначені норми не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, а доводи Позивача в цій частині судовою колегією не приймаються.
Відтак, враховуючи вищевикладене, колегія суддів доходить висновку, про відсутність підстав для задоволення позовних вимог Позивача про припинення права сервітуту у зв`язку з відсутністю порушення прав Позивача Відповідачем.
Разом з тим колегія суддів погоджується з доводами Апелянта, що суд першої інстанції помилково визначив підставу для відмови у задоволенні позовних вимог у зв`язку з обранням Позивачем неналежного та неефективного способу захисту свого права, однак зазначене не призвело до ухвалення неправильного рішення по суті спору, а тому підстав для його скасування з наведених у цій частині доводів Апелянта апеляційний господарський суд не вбачає.
Щодо доводів Апелянта, що судом першої інстанції не надано оцінку висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду від 22 червня 2022 року у справі № 442/7551/18-ц щодо способу захисту прав у спорі про припинення сервітуту.
Судова колегія зазначає, що висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 22 червня 2022 року у справі № 442/7551/18-ц, не можуть бути застосовані у даній справі, оскільки у справі, яка переглядалася Верховним Судом підставою для припинення сервітуту було порушення умов його виконання в частині цільового використання земельної ділянки. Такі обставини відповідно до статті 406 Цивільного кодексу України та статті 102 Земельного кодексу України мають істотне значення та надають власнику земельної ділянки право вимагати припинення сервітуту в судовому порядку, якщо він перешкоджає використанню земельної ділянки за її цільовим призначенням.
В нашому випадку, Відповідач самостійно в одноособовому порядку ініціював припинення дії Договору про встановлення строкового платного земельного сервітуту.
Крім того у зазначеній справі з вимогою про припинення сервітуту до суду звернувся саме власник земельної ділянки, а не землекористувач. 
Як зазначалося вище за приписами частин 2-4 статті 406 Цивільного кодексу України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Власник земельної ділянки має право вимагати  припинення сервітуту,  якщо він перешкоджає використанню цієї земельної ділянки за її цільовим призначенням.
Крім того умовами статті 102 Земельного кодексу України встановлено, що На вимогу власника земельної ділянки, щодо якої встановлено земельний сервітут, дія цього сервітуту може бути припинена в судовому порядку у випадках:
а) припинення підстав його встановлення;
б) коли встановлення земельного сервітуту унеможливлює використання земельної ділянки, щодо якої встановлено земельний сервітут, за її цільовим призначенням.
У контексті наведеного судова колегія зазначає, що у справі № 442/7551/18-ц, Позивач звертався до суду про припинення дії сервітуту як власник земельної ділянки у випадках, передбачених Цивільним та Земельним кодексами України. Тому висновки Верховного Суду, наведені Позивачем у цій справі, не можуть бути застосовані для даної справи. 
У зв`язку з наведеним, всебічно, повно та об`єктивно дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційної інстанції вважає доводи Апелянта такими, що не підтверджуються наявними у справі доказами та встановленими обставинами та такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог Позивача, а відтак і наявність підстав для скасування оскарженого рішення відсутні.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1  статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його  не  можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
У справі "Трофимчук проти України" (№  4241/03, § 54, ЄСПЛ, 28 жовтня 2010 року) Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це  не  може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Згідно зі ст. 276 Господарського процесуального кодексу України  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням вищенаведеного, суд апеляційної інстанції вважає, що  апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "МАРКО ЛТД" на рішення Господарського суду Одеської області від 21.07.2025 по справі №916/1597/25 слід залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 21.07.2025 по справі №916/1597/25 залишити без змін.
Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на Апелянта. 
Керуючись ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "МАРКО ЛТД" на рішення Господарського суду Одеської області від 21.07.2025 по справі №916/1597/25 - залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Одеської області від 21.07.2025 по справі №916/1597/25 - залишити без змін.
Постанова, згідно ст. 284 ГПК України, набуває законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені статтями 286-289 ГПК України.
Повний текст постанови складено на підписано 14.11.2025 року.

Головуюча суддя:                                                            Н.М. Принцевська

Судді:                                                                                Г.І. Діброва

                                                                                          І.Г. Філінюк