ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 жовтня  2025 року
м. Харків
справа № 642/7139/23
провадження № 22-ц/818/2140/25, 22-ц/818/2187/25
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:
головуючого судді Тичкової О.Ю.,
суддів – Маміної О.В.,Яцини В.Б.
за участі секретаря судового засідання Волобуєва О.О.
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 
відповідач – ОСОБА_2 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову - ОСОБА_3 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харків апеляційну скаргу Рябініна Сергія Володимировича, який діє в інтересах ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 25 грудня 2024 року та додаткове рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 09 січня 2025 року ухвалене у складі судді Гримайло А.М.,-
УСТАНОВИВ:
У грудні 2023 року представник ОСОБА_4 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 звернувся з позовною заявою до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову, - ОСОБА_3 , у якій просить суд визнати незаконним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний № 54135866 від 18.09.2020 14:21:44, прийняте приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Клопотовим Станіславом Давидовичем про реєстрацію права на житловий будинок літ. «Н-1» з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати незаконним та скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на житловий будинок літ. «Н-1» з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 ; скасувати державну реєстрацію в Державному земельному кадастрі та поземельній книзі земельної ділянки кадастровий номер: 6310137200:06:008:0004 площею 0,0484 га цільове призначення: 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1 ; стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати.
В обґрунтування позовних вимог зазначає, що позивач є співвласником 26/100 часток житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідач ОСОБА_2 також є співвласником вказаного житлового будинку з надвірними будівлями. Згідно свідоцтва про право власності їй належить 37/100 часток, а також 37/300 часток згідно свідоцтва про право власності на спадщину за законом. Відповідач чинить позивачу перешкоди у володінні та користуванні спільним нерухомим майном. У листопаді 2023 через свого представника адвоката Головко І.В. позивач отримав інформаційну довідку з реєстру речових прав на нерухоме майно згідно якої було встановлено, що 16.09.2020р. приватним нотаріусом ХМНО Клопотовим С.Д. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 54135866 від 18.09.2020 було проведено державну реєстрацію новоствореного об`єкту нерухомого майна: житлового будинку літ. «Н-1» з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 59.7 кв.м., житловою площею 45 кв.м., господарські будівлі та споруди: літ. "Ж" - сарай; літ. "К" - погріб; № 7 та № 8 – огорожа, за адресою: АДРЕСА_1 . При цьому згідно інформації з реєстру речових прав, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна за адресою АДРЕСА_2 , та АДРЕСА_1 є однаковим: 2171803163101, що означає що вказані об`єкти мають спільний розділ в реєстрі речових прав на нерухоме майно. Окрім того, 07.11.2023 через свого представника адвоката Головко І.В. позивач отримав інформацію з Державного земельного кадастру у формі електронної довідки згідно якої за адресою: АДРЕСА_1 було зареєстровано кадастровий номер земельної ділянки № 6310137200:06:008:0004 площею 0,0484 га, цільове призначення: 2.01 Для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). При цьому як зазначає позивач він не укладав з відповідачем жодних правочинів щодо поділу/виділу об`єкту нерухомого майна, не надавав своєї згоди на реєстрацію новоствореного об`єкту нерухомого майна на спільній земельній ділянці, не підписував акти погодження меж земельної ділянки кадастровий номер 6310137200:06:008:0004. Таким чином, протиправні дії відповідача та приватного нотаріуса Клопотова С.Д. щодо реєстрації житлового будинку Літ. «Н-1» з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 призвели до грубого порушенням його прав як співвласника об`єкту нерухомого майна, оскільки відбулось зменшення на 0,0484 га площі спільної земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , за рахунок її приєднання до іншого домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , яке в цілому зареєстровано на праві приватної власності за відповідачем та у спільній власності з позивачем не перебуває. Окрім того, частина надвірних будівель, які входили до складу об`єкту нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 увійшли у склад об`єкту нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: літ. "Ж" - сарай; літ. "К" - льох; № 7 та № 8 – огорожа, що є протиправним позбавленням позивача права спільної власності на них.
Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 25 грудня 2025 року позовні вимоги задоволено.
Визнано незаконним та скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний № 54135866 від 18.09.2020 14:21:44, прийняте приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Клопотовим Станіславом Давидовичем про реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на житловий будинок літ. «Н-1» з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 2171803163101.
Визнано незаконною та скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на житловий будинок літ. «Н-1» з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 2171803163101, номер відомостей про речове право: 38250623.
Скасовано державну реєстрацію в Державному земельному кадастрі та поземельній книзі земельної ділянки кадастровий номер: 6310137200:06:008:0004 площею 0,0484 га цільове призначення: 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь  ОСОБА_1  судовий збір у розмірі 3005 , 12 грн.
Рішення  мотивовано тим, що позивач надав належні та допустимі докази на підтвердження позовних вимог. Судом встановлено, що приватний нотаріус прийняв рішення про реєстрацію права власності за відповідачем на підставі документів, які надані не в повному обсязі для набуття речових прав, тому вказане рішення має бути визнано незаконним та скасоване з одночасним припиненням речових прав, зареєстрованих на об`єкт нерухомості. При цьому суд дійшов висновку що обраний позивачем спосіб захисту прав та інтересів є належним та відновить його порушене становище у праві володіння частиною земельної ділянки з огляду на те, що правом володіння є забезпечена законом можливість фактичного панування над річчю, утримання її у сфері свого господарювання.
В апеляційній скарзі ОСОБА_5 , який діє в інтересах ОСОБА_2 посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи та порушення норм матеріального і процесуального права, просить рішення скасувати, ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд не правильно встановив характер спірних правовідносин, не повно встановив обставини у справі та дійшов помилкового висновку про доведеність позову. Позивач немає підстав для подання позову,адже відповідачем не було порушено жодного його права на майно оскільки всі дії з нерухомістю, які згадаються у позові, проводились з власністю відповідача до якої позивач не має жодного відношення. При проведені процедури присвоєння кадастрового номеру № 610137200:06:004 позивача неодноразово особисто запрошували на підписання акту погодження меж земельної ділянки але він кожного разу в грубій формі відмовлявся. Для його запрошення на підписання та погодження акту погодження меж земельної ділянки було здійснено оголошення в газеті «Прем?єр» від 17.12.2020 року №299(7437). Але позивач умисно проігнорував зазначене запрошення, тобто фактично погодився з визначенням меж своєї земельної ділянки та присвоєнням земельній ділянці відповідача кадастрового номеру. Позивач не визначив межі своєї ділянки, яким правочином він підтверджує право власності чи користування своєю частиною землі та не надав доказів того, де знаходяться 50% земельної ділянки на які начебто «зазіхнув» відповідач. Нерухоме майно у вигляді будинку не є спільною сумісною власністю сторін у справі, оскільки рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 08.10.1993 будинок було поділено в натурі та встановлені межі користування земельної ділянки. Зазначене підтверджується і даними договору купівлі—продажу від 27.12.2008 за яким позивач придбав 26/100 частини Будинку у вигляді конкретно зазначених споруд. В цьому договорі відсутні посилання на погодження його укладання від інших співвласників продавця. Після ухвалення рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 08.10.1993 року, розмір часток співвласників будинку не змінювався, порядок користування житловим будинком та земельною ділянкою залишився з урахуванням вказаного судового рішення. 
В апеляційній скарзі на додаткове рішення суду представник Рябінін С.В., який діє в інтересах ОСОБА_2 посилається на недоведеність та не співмірність судових витрат на правничу допомогу понесених відповідачем в суді першої інстанції. Просить додаткове рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 09.01.2024 скасувати. В задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового судового рішення суду у цивільній справі №642/7139/23 про стягнення з ОСОБА_2 судових витрат, що складаються з витрат на професійну правничу допомогу відмовити. 
08.05.2025 ОСОБА_4 який діє в інтересах ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якій зазначив що суд повно та всебічно встановив обставини у справі та ухвалив законне та обґрунтоване рішення. Судом було встановлено, що відповідач не укладала з іншими співвласниками відповідний договір про виділ в натурі своєї частки у праві власності на житловий будинок Літ. «А-1» за адресою АДРЕСА_1 . Також після виділу частки відповідача частки інших співвласників приватним нотаріусом не були перерозподілені (шляхом пропорційного збільшення), не було проведено підрахунку компенсації за відхилення від ідеальної частки. Під час виділу відповідачем частки зі спільної власності визначальним фактором повинен був бути не порядок користування майном, а розмір часток співвласників, вартість та згода інших співвласників, що не було додержано під час вчинення оскаржуваної державної реєстрації. Також необґрунтованими є доводи апелянта про припинення спільної сумісної власності на підставі рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 08.10.1993 у справі №2-284/1993, оскільки на підставі цього рішення частки співвласників були перерозподілені: ОСОБА_6 74/100 замість 2/3 часток, ОСОБА_7 26/100 замість 1/3 часток. Окрім того, у переліку документів на підставі яких проводилась оскаржувана державна реєстрація житлового будинку Літ. «Н-1» відсутнє рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 08.10.1993 на яке посилається апелянт. Натомість підставою державної реєстрації був Висновок щодо технічної можливості виділу об`єкта нерухомого майна від 10.09.2020 виданий ФОП ОСОБА_8 . У висновку зазначається, що станом на день його складання ОСОБА_2 належить 37/100 часток у праві власності на житловий будинок з надвірними будівлями. На дату обстеження 09.04.2020 у фактичному користуванні ОСОБА_2 є літня кухня літ. «Н», яка була побудована та реконструйована під житловий будинок літ. «Н-1» у 1991 році. Доводи апелянта про належне погодження з позивачем меж земельної ділянки для обслуговування житлового будинку Літ. «Н-1» шляхом оголошення в газеті «Прем`єр» є безпідставними та не відповідають вимогам діючого законодавства. Матеріали справи не містять належних доказів про отримання відповідачем права користування земельною ділянкою площею 0,0484 га для обслуговування житлового будинку Літ. «Н-1» у відповідності до закону та відокремлення цієї ділянки зі складу житлового будинку Літ. «А-1». Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 08.10.1993 на яке посилається апелянт було визначено порядок користування земельною ділянкою для обслуговування житлового будинку Літ. «А-1» за адресою АДРЕСА_1 . Тому вважає, що доводи апелянта висновків суду не спростовують, що є підставою для залишення скарги без задоволення. 
Перевіряючи законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Як встановлено судом та підтверджується даними договору купівлі – продажу від 27.12.2007 року ОСОБА_9 передала у власність ОСОБА_1 26/100 частин будинку, житлового з надвірними будівлями АДРЕСА_3 (т. 1 а.с. 7-8)
Згідно з технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок №1902057 від 2007 року, складеним КП «Харківське МіськБТІ», на земельній ділянці, розташованій за адресою: АДРЕСА_1 , розміщується житловий будинок літ. «А-1» з прибудовами, загальною площею 105,5 кв.м, у тому числі житловою площею 61,6 кв.м, а також надвірні споруди: сарай літ. «Ж», сарай літ. «Б», вбиральня літ. «Л», льох літ. «К», сарай літ. «М» та огорожа № 2, 3, 7, 8, 9. Земельна ділянка площею 840 кв.м. надана в користування відповідно до рішення РВК Ленінської районної ради від 27.12.1956 № 67. Як убачається зі змісту зазначеного технічного паспорта, ОСОБА_1 , 2009 року народження, є співвласником 26/100 часток вказаного житлового будинку (т. 1 а.с. 9–12).
Згідно з витягу з державного реєстру правочинів № 6887832 від 27.12.2008 на підставі договору купівлі-продажу № 3857 від 07.12.2008, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Золотоус-Жидковою О. О. позивач є співвласником 26/100 часток житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності зареєстровано в реєстрі прав власності на нерухоме майно 30.01.2009, що підтверджується витягом КП «Харківське МіськБТІ» № 21727101 від 30.01.2009 (т. 1 а.с. зворот 8, зворот 5).
29.10.2018 року ОСОБА_10 отримала спадщину за законом, яка складається з 37/100 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію право власності (т. 1 а.с. 58).
Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 5 травня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 9 червня 2016 року та постановою Верховного суду України 14 лютого 2018 року у справі № 642/2060/14-ц у задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_11 про визначення порядку користування земельною ділянкою і надвірними будівлями відмовлено.
Під час розгляду зазначеної справи встановлено наступне: « згідно зі свідоцтвом про право власності від 3 вересня 1948 року та рішенням Ленінського суду м. Харкова від 24 січня 1948 року житловий будинок АДРЕСА_1 належав в рівних частках ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , після смерті яких спадщину оформили діти: ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_7 , кожен з яких отримав право власності по 1/3 частці вказаного житлового будинку на підставі рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 12 січня 1982 року.
11 червня 1987 року ОСОБА_15 передав за договором дарування належну йому 1/3 частку вказаного житлового будинку своєму братові ОСОБА_14 .
У 1993 році ОСОБА_14 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7 про виділ 2/3 частин вказаного житлового будинку та визначення порядку користування земельною ділянкою, ОСОБА_7 звернулася до ОСОБА_14 із зустрічним позовом за аналогічними підставами.
Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 8 жовтня 1993 року був проведений виділ належних ОСОБА_14 2/3 частин вказаного житлового будинку і належних ОСОБА_7 1/3 частини житлового будинку та з урахуванням особисто побудованих приміщень перерозподілені частки у праві власності: ідеальна частка ОСОБА_14 склала 74/100 частини, ОСОБА_7 – 26/100 частин; визначено порядок користування земельною ділянкою з урахуванням фактичного користування: у спільному користуванні співвласників було залишено земельну ділянку, яка у своєму складі мала дві частини – 44 кв. м з боку АДРЕСА_1 у входу до будинку літ. А-1 та 30 кв. м для підходу до вікон приміщень 1-2, 1-3; у користування ОСОБА_6 перейшла частина земельної ділянки площею 17, 6 кв. м під приміщенням 1-3 в будинку літ. А-1; інша частина земельної ділянки була залишена в фактичному користуванні сторін з урахуванням внутрішньої огорожі.
При ухваленні рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 8 жовтня 1993 року були враховані висновок технічної експертизи від 26 липня   1993 року та угода сторін, на які міститься посилання у вказаному рішенні суду.
Після ОСОБА_7 право власності на 26/100 частин житлового будинку переходило до інших осіб, 27 грудня 2008 року ОСОБА_9 продала 26/100 частин житлового будинку позивачу ОСОБА_7 . При цьому, в договорі між сторонами не було домовленості щодо зміни існуючого порядку користування земельною ділянкою.
ОСОБА_16 , спадкоємиця ОСОБА_14 , за договором купівлі-продажу від      9 січня 2001 року передала належне їй право власності на 74/100 частини житлового будинку ОСОБА_11 , з яких 37/100 частини перейшло на підставі свідоцтва про право власності від 12 березня 2008 року до ОСОБА_2 .
Після ухвалення рішення Ленінським районним судом м. Харкова  від 8 жовтня 1993 року розмір часток наступних співвласників у житловому будинку АДРЕСА_1 не змінювався, порядок користування житловим будинком та земельною ділянкою також залишився з урахуванням вказаного вище судового рішення». ( т.1 а.с. 176 – 186).
10.09.2020 ФОП ОСОБА_8 виготовлено технічний паспорт на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: житловий будинок літ. "Н-1" з господарськими будівлями та спорудами: літ. "Ж" - сарай; літ. "К" - погріб; № 7 та № 8 – огорожа на ім`я ОСОБА_2 , а також зроблено висновок щодо технічної можливості виділу об`єкта нерухомого майна № 346720, згідно з яким ОСОБА_2 виділено в натурі житловий будинок літ. «Н-1», реконструйований з літньої кухні «Н», загальною площею 59,7 кв. м., сарай літ. «Ж», погріб літ. «К», огорожа № 7,8 та присвоєно цьому будинку адресу: АДРЕСА_1 з влаштуванням окремого виїзду і видачею нового правовстановлюючого документа як на самостійну «одиницю» та реєстрацією його з видачею нового технічного паспорту (т. 1 а.с. 54-58).
Рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 18.09.2020 державним реєстратором прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Клопотовим С. Д. проведено державну реєстрацію права власності на житловий будинок літ. "Н-1" з господарськими будівлями та спорудами, розташованими за адресою: АДРЕСА_1 , за суб`єктом ОСОБА_2 , про що внесені відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (т.1 а.с. 70)
Листом Департаменту містобудування та архітектури Харківської міської ради № 2988/0/605-23 від 27.11.2023 було повідомлено, що відповідно до Єдиного адресного реєстру м. Харкова адреса: АДРЕСА_1 відсутня; розпорядчі акти щодо зміни, присвоєння та впорядкування адреси об`єкту нерухомого майна за вищевказаною адресою Харківською міською радою та її виконавчими органами в період з 06.07.2011 року по теперішній час, не приймалися (т.1 а.с. зворот 12) .
Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна від 07.11.2023 ( т.1 а.с. 14 – 15) за адресою: АДРЕСА_1 , 16.09.2020 приватним нотаріусом ХМНО Клопотовим С. Д. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 54135866 від 18.09.2020 було проведено державну реєстрацію новоствореного об`єкту нерухомого майна, а саме: реєстраційний номер: 2171803163101; тип об`єкту: житловий будинок літ. "Н-1" з господарськими будівлями та спорудами; опис об`єкта: загальна площа (кв.м): 59.7, житлова площа (кв.м): 45; адреса: АДРЕСА_1 ; додаткові відомості: житловий будинок літ. "Н-1" з господарськими будівлями та спорудами: літ. "Ж" - сарай; літ. "К" - погріб; № 7 та № 8 – огорожа; документи подані для державної реєстрації: свідоцтво про право на спадщину за законом, серія та номер: 4-362, виданий 19.10.2018, видавник: Друга Харківська державна нотаріальна контора; технічний паспорт, серія та номер: б/н, виданий 10.09.2020, видавник: ФОП ОСОБА_8 ; Висновок щодо технічної можливості виділу об`єкта нерухомого майна, серія та номер: 346720, виданий 10.09.2020, видавник: ФОП ОСОБА_8 ; свідоцтво про право власності, серія та номер: НОМЕР_1 , виданий 12.03.2008, видавник: ПН ХМНО Васікова Л.Є.; Власники: ОСОБА_2 ; Розмір частки:1 
За реєстраційним номером № 1671418963100 станом на 25.08.2020 зареєстровано право власності на житловий будинок з прибудовами літ. «А-1», вбиральня літ. «Л», огрожа №9 за ОСОБА_17 , розмір частки складає 37/300. Опис об`єкта: житловий будинок загальна площа 106,5, житлова площа (кв. м.): 60.1, житловий будинок з прибудовами лі. «А-1», вбиральня літ. «л», огорожа №9 за адресою: АДРЕСА_1 .
За реєстраційним номером 8788644 станом на 28.03. 2008 за ОСОБА_2 зареєстроване право власності на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 
Згідно запису про право власності номер 38250623, дата реєстрації 18.09.2020, запис про право власності в Реєстрі прав на нерухоме майно погашено 18.09.2020 14:50:39 на підставі на виконання п. 45 Порядку ведення ДРРП № 1141- у разі державної реєстрації прав, реєстрацію яких проведено до 01 січня 2013 року в архівній складові частині Державного реєстру прав, після внесення до Державного реєстру прав відомостей, передбачених пунктами 41,42 та 44 цього Порядку, державний реєстратор поставляє у Реєстрі прав власності на нерухоме майно відмітку про погашення запису про об`єкт майна. У даному випадку, 18.09.2020 державним реєстратором відкрито розділ №2171803163101.
Згідно запису запис про власності ОСОБА_11 у розмірі 37/100 погашено 07.02.2020 13:04 на підставі чого відкрито розділ на об`єкт нерухомого майна, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №1671418963101. 
30.01.2009 частка власності в розмірі 26/100 зареєстрована на підставі договору купівлі-продажу, р.№3857, 27.12.2008 приватним нотаріусом ХМНО Золотоус - Жидкова О.О. (т.1 а.с. 14-15).
Згідно довідки № 121 від 04.12.2023, виданої інженером-землевпорядником ОСОБА_18 , вбачається, що за кадастровим номером 6310137200:06:008:0004 сформована та зареєстрована земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 має площу 0,0484 га, периметр складає 100,77 м, межі земельної ділянки прив`язані до карти Google (т.1 а.с 13).
За інформацією Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку, наданою Державною службою України з питань геодезії, картографії та кадастру, від 07.11.2023 за адресою: АДРЕСА_1 було зареєстровано кадастровий номер земельної ділянки № 6310137200:06:008:0004, площею 0,0484 га, з цільовим призначення: 2.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (т.1 зворот а.с 18).
Як вбачається з роздруківки оголошень газети «Прем`єр» від 17.12.2020 ОСОБА_1 запрошувався на 22.12.2020 для підписання акту погодження меж земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 з метою присвоєння кадастрового номеру (т.1 а.с. 187).
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Апеляційний суд зазначає, що як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (див., зокрема, пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16, пункт 88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18, пункт 55 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див., зокрема, пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, пункт 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18, пункт 55 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17).
У певних випадках спосіб захисту імперативно «прив`язаний» до певного складу правопорушення. У таких випадках можна стверджувати, що спосіб захисту визначений законом (встановлений законом), тобто термін «встановлений законом» означає не просто те, що він названий в законі (наприклад, є в переліку статті 16 ЦК України), а те, що спосіб захисту за його змістом кореспондує конкретному правопорушенню. У цих випадках положення частини першої статті 5 ЦПК України вимагає, щоб суд застосував саме такий спосіб захисту.
Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша статті 356 ЦК України).
Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації (стаття 358 ЦК України).
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 357 ЦК України співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна. Співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності.
У частинах першій, третій статті 364 ЦК України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.
Згідно з частинами першою, другою статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.
Спільна часткова власність є специфічною конструкцією, оскільки існує: (а) множинність суб`єктів. Для права власності характерна наявність одного суб`єкта, якому належить відповідне майно (наприклад, один будинок - один власник). Навпаки, часткова власність завжди відзначається множинністю суб`єктів (наприклад, один будинок - два співвласники); (б) єдність об`єкта. Декільком учасникам спільної часткової власності завжди належить певна сукупність майна. Причому право спільної часткової власності може стосуватися як подільних/неподільних речей, так і майнових прав та обов`язків. Частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному з співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не стосується частки майна (див., зокрема постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 грудня 2018 року у справі № 442/7505/14-ц).
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року у справа № 243/6275/16-ц вказано, що "тлумачення частини другої статті 367 ЦК України свідчить, що поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку у спільному майні однією суттєвою ознакою - у разі поділу майна право спільної часткової власності на нього припиняється".
У постанові Верховного Суду України від 03 квітня 2013 року в справі № 6-12цс13 зроблено висновок, що "у разі виділу співвласник отримує свою частку у майні в натурі і вибуває зі складу учасників спільної власності. За всіма іншими співвласниками спільна власність при виділі частки зберігається. На відміну від виділу, за якого право власності припиняється лише для того співвласника, частка якого виділяється із спільної власності у разі поділу (стаття 367 ЦК України) спільна часткова власність припиняється для всіх її учасників. Виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. Відтак визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників".
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 лютого 2021 року у справі № 445/442/16-ц зроблено висновок, що "допустимим доказом про технічну можливість поділу в натурі об`єкту нерухомого майна є висновок експерта або уповноваженого суб`єкта господарювання саме щодо технічної можливості такого поділу".
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Із змісту позовної заяви та наданих суду доказів вбачається що позивач просить захистити належне йому право власності на 26/100 частин житлового будинку літ « А- 1» та земельну ділянку, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 шляхом скасування державної реєстрації права власності на житловий будинок літ. "Н-1" з господарськими будівлями та спорудами, розташованими за адресою: АДРЕСА_1 за відповідачкою, оскільки зазначений будинок реконструйований самочинно та частково знаходиться у складі спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на житловий будинок літ « А – 1». 
Матеріали справи свідчать, що рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 8 жовтня 1993 року був проведений виділ належних ОСОБА_14 2/3 частин вказаного житлового будинку і належних ОСОБА_7 1/3 частини житлового будинку та з урахуванням особисто побудованих приміщень перерозподілені частки у праві власності: ідеальна частка ОСОБА_14 склала 74/100 частини, ОСОБА_7 – 26/100 частин; визначено порядок користування земельною ділянкою з урахуванням фактичного користування: у спільному користуванні співвласників було залишено земельну ділянку, яка у своєму складі мала дві частини – 44 кв. м з боку АДРЕСА_1 у входу до будинку літ. А-1 та 30 кв. м для підходу до вікон приміщень 1-2, 1-3; у користування ОСОБА_6 перейшла частина земельної ділянки площею 17, 6 кв. м під приміщенням 1-3 в будинку літ. А-1; інша частина земельної ділянки була залишена в фактичному користуванні сторін з урахуванням внутрішньої огорожі.
ОСОБА_1  у 2008 році придбав у ОСОБА_9  ( правонаступнника  ОСОБА_7 ) 26/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 . На земельній ділянці розташований житловий будинок з прибудовами літ. «А-1» та надвірні будівлі: сарай «Ж», вбиральня літ. «Л», льох літ. «К», огорожа № 2,3,7,8,9, сарай літ. «М» (т.1 а.с. 7-8).
Даними свідоцтва про право на спадщину підтверджується від 19.10.2018, що відповідач набула у власність житловий будинок з прибудовами літ. «А-1» та надвірні будівлі: сарай літ. «Ж», льох літ. «К», вбиральня літ. «Л», огорожа №7,8,9 за адресою: АДРЕСА_1 .
Таким чином дані про існування у складі домоволодіння за адресою :  АДРЕСА_2 в матеріалах справи відсутні. 
Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно право власності від 07.11.2023 запис про право власності ОСОБА_2 на 37/100 частин будинку літ А – 1 з прибудовами літ. «А-1» та надвірні будівлі: сарай літ. «Ж», льох літ. «К», вбиральня літ. «Л», огорожа №7,8,9 адресою: АДРЕСА_1 погашено 18.09.2020 у зв`язку із реєстрацією права власності від 16.09.2020 на житловий будинок літ « Н 1» з господарськими будівлями та спорудами: літ. «Ж»- сарай, літ.. «К»-погріб, №7 та №8-огорожа.
Доказів виготовлення та узгодження проекту  реконструкції кухні « Н»   та  37/100 частин будинку літ А – 1 зі створенням нового об`єкту нерухомості  у вигляді  житлового будинку літ. "Н-1" з господарськими будівлями та спорудами та присвоєння йому  адреси:  АДРЕСА_1  суду не надано.   
Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).
Відповідно до частин першої, другої статті 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Положення частини другої статті 331 ЦК України слід розуміти у системному зв`язку з положеннями статті 182 ЦК України щодо державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухомі речі, яка не передбачає жодних винятків. Як правило, усі об`єкти нерухомого майна в силу своєї специфіки після завершення будівництва підлягають прийняттю в експлуатацію та державній реєстрації.
Отже, для того, щоб новостворене майно стало об`єктом цивільно-правових відносин, потрібно виконання трьох умов: 1) завершення будівництва;   2) прийняття до експлуатації; 3) державна реєстрація. Доки ці умови не виконано, особа вважається лише власником матеріалів, обладнання тощо, яке було використано у процесі цього будівництва (створення майна).
Згідно із частиною першою статті 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, 3) об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.
Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
Відповідно до статті 9 Закону України «Про архітектурну діяльність» будівництво (нове будівництво, реставрація, капітальний ремонт) об`єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку визначеному Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності».
Право на виконання будівельних робіт виникає у забудовника лише за наявності документів, які надають право виконувати будівельні роботи та передбачених статтями 27, 29-31 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», а також у передбачених законом випадках отримання дозволу на виконання будівельних робіт (статті 34, 37 цього Закону).
Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів належить до одного з етапів проектування та будівництва об`єктів, що здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок (пункт 5 частина п`ята стаття 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).
Частиною восьмою статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівельної діяльності» передбачено, що експлуатація закінчених будівництвом об`єктів, не прийнятих в експлуатацію, забороняється.
Державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку. 
Зміст положень статті 376 ЦК України підтверджує неможливість застосування інших, ніж ті, що встановлені цією статтею, способів легітимізації (узаконення) самочинного будівництва та набуття права власності на такі об`єкти. 
Реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, яка його здійснила, не змінює правовий режим такого будівництва як самочинного (пункт 55 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16-ц, провадження № 14-445 цс 19). 
Можливі способи захисту прав особи власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, прямо визначені статтею 376 ЦК України, яка регулює правовий режим самочинно побудованого майна.
Згідно із частиною першою статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Правовий режим самочинного будівництва врегульовано статтею 376 ЦК України. Норми зазначеної статті є правовим регулятором відносин, які виникають у зв`язку із здійсненням самочинного будівництва.
Проте права власника земельної ділянки порушуються в результаті факту самочинного будівництва, а не державної реєстрації права власності на самочинно побудоване майно. Державна реєстрація права власності на самочинно побудовану будівлю, споруду поза встановленим статтею 376 ЦК України порядком за особою, яка таке будівництво здійснила, лише додає до вже існуючих фактичних обмежень  (які з`явились безпосередньо з факту самочинного будівництва) власника земельної ділянки в реалізації свого права власності додаткові юридичні обмеження  (див. пункт 92 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 листопада  2023 року у справі № 916/1174/22 (провадження № 12-39гс23)).
За обставин, коли право власності на самочинно побудоване нерухоме майно зареєстровано за певною особою без дотримання визначеного статтею 376 ЦК України порядку, задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на таке майно, або вимоги про скасування державної реєстрації прав, або вимоги про припинення права власності тощо у встановленому законом порядку не вирішить юридичну долю самочинно побудованого майна та не призведе до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна.
Отже, належними вимогами, які може заявити особа — власник земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, для захисту прав користування та розпорядження такою земельною ділянкою, є вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майна або вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно.
Таким чином судом встановлено, що права власника земельної ділянки порушуються в результаті факту самочинного будівництва, а не державної реєстрації права власності на самочинно побудоване майно. 
При цьому колегія суддів звертає увагу на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у пунктах 137, 138 постанови від 15 листопада 2023 року у справі № 916/1174/22 (провадження № 12-39гс23), де зазначено: «Якщо право власності на об`єкт самочинного будівництва зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (далі – Державний реєстр прав), у разі задоволення позовної вимоги про знесення об`єкта самочинного будівництва суд у мотивувальній частині рішення повинен надати належну оцінку законності такої державної реєстрації. Якщо суд дійде висновку про незаконність державної реєстрації права власності на об`єкт самочинного будівництва, таке судове рішення є підставою для закриття розділу Державного реєстру прав та реєстраційної справи з огляду на положення пункту 5 частини першої статті 14 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (розділ Державного реєстру прав та реєстраційна справа закриваються в разі набрання законної сили судовим рішенням, яким скасовується рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, на підставі якого відкрито відповідний розділ)». 
Тобто підставою для скасування державної реєстрації на самочинно збудований ( реконструйований об`єкт нерухомості) є рішення про знесення ( приведення в первісний стан) об`єкта самочинного будівництва або визнання за власником земельної ділянки на якій він побудований права власності на цей об`єкт нерухомості. 
Проте суд зазначеного не врахував та дійшов помилкового висновку про те, що обраний позивачем спосіб захисту призведе до поновлення його прав. 
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Оскільки доводи апеляційної скарги на рішення суду є обґрунтованими, апеляційну скаргу належить задовольнити, а рішення суду скасувати з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову. 
У постанові від 05 липня 2023 року у справі № 904/8884/21 (провадження  № 12-39гс22), на яку посилався заявник у касаційній скарзі, Велика Палата Верховного Суду зазначила: «За загальним правилом у судовому рішенні повинні бути розглянуті усі заявлені вимоги, а також вирішені всі інші, зокрема й процесуальні, питання. Неповнота чи невизначеність висновків суду щодо заявлених у справі вимог, а також невирішення окремих процесуальних питань, зокрема розподілу судових витрат, є правовою підставою для ухвалення додаткового судового рішення. Тобто додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти. Водночас додаткове рішення не може змінити суті основного рішення або містити висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. Тобто додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі. У разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 23 грудня 2021 року у справі № 925/81/21, від 09 лютого 2022 року у справі № 910/17345/20, від 15 лютого 2023 року у справі № 911/956/17 (361/6664/20), від 07 березня 2023 року у справі № 922/3289/21. Оскільки суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність скасування постанови суду апеляційної інстанції у цій справі, то додаткову постанову цього суду також слід скасувати».
У постанові Верховного Суду від 29 серпня 2024 року у справі № 905/830/21 зазначено, що додаткове судове рішення є похідним від первісного судового акту, є його невід`ємною складовою та ухвалюється у тому самому складі та порядку, що й судове рішення; додаткове судове рішення є засобом усунення неповноти судового рішення, внаслідок якої, зокрема, залишилося невирішеним питання про судові витрати. Таким чином, скасування первісного судового рішення за результатом розгляду касаційної скарги є самостійною підставою для скасування додаткового судового рішення до нього (подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 31 травня          2021 року у справі № 911/132/14, від 06 грудня 2023 року у справі № 910/10294/22). У зв`язку із тим, що суд касаційної інстанції дійшов висновку про скасування, зокрема, постанови суду апеляційної інстанції, то додаткове до скасованої постанови судове рішення (додаткова постанова) також підлягає скасуванню.
Отже, враховуючи те, що судова колегія дійшла висновку про скасування рішення суду по суті спору , додаткове рішення також підлягає скасуванню.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки апеляційні скарги ОСОБА_2 задоволено, з ОСОБА_19 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 4588,82 грн.
Керуючись ст. 367, 369, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,-
ПОСТАНОВИВ :
Апеляційні скарги  Рябініна Сергія Володимировича, який діє в інтересах ОСОБА_2 – задовольнити.
Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 25 грудня 2024 року – скасувати та ухвалити нове.
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.
Додаткове рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 09 січня 2025 року- скасувати.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 )  судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 4588 (чотири тисячі п`ятсот вісімдесят вісім) грн 82 коп.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду лише у випадках, передбачених п. 2 ч. 3ст. 389 ЦПК України.
Повний текст постанови складений 17.10.2025.
Головуючий                                                                 О. Ю.Тичкова

Судді                                                                         О.В. Маміна

В.Б. Яцина