ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                              
 
17 вересня 2025 року
м. Київ
 
справа № 686/4073/24
провадження № 61-1788св25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого- Луспеника Д. Д.,
суддів:Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,
 
учасники справи:
 
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , Приватне підприємство «Антиколекторське Агентство «Остання Спроба», Перший відділ державної виконавчої служби у місті Хмельницькому Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Хмельницького міського нотаріального округу Клімчук Алла Володимирівна,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Савченко Оксани Володимирівни на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 вересня 2024 року, ухвалене у складі судді Павлоської А. А. та постанову Хмельницького апеляційного суду від 30 січня 2025 року, прийняту у складі колегії суддів: Янчук Т. О., Грох Л. М., Ярмолюка О. І., 
ВСТАНОВИВ: 
 
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , Приватного підприємства «Антиколекторське Агентство «Остання Спроба» (далі - ПП «Антиколекторське Агентство «Остання Спроба»), Першого відділу державної виконавчої служби у місті Хмельницькому Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі - Перший ВДВС 
у місті Хмельницькому), третя особа - приватний нотаріус Хмельницького міського нотаріального округу Клімчук А. В. (далі - приватний нотаріус ХМНО Клімчук А. В.) про визнання права власності, витребування майна, визнання протиправним та скасування постанови та акту державного виконавця, визнання недійсними свідоцтв.  
 
Позовні вимоги мотивовані тим, що 30 жовтня 1999 року між ним та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який розірвано рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 14 листопада 2017 року.
Під час перебування у шлюбі ОСОБА_2 набула у власність приміщення гуртожитку, загальною площею 25,7 кв. м (у тому числі приміщення № 29 площею 14,3 кв. м та приміщення № 30 площею 11,4 кв. м), а також приміщення гуртожитку, загальною площею 46,4 кв. м (у тому числі приміщення № 27 площею 5,4 кв. м; приміщення № 31 площею 34,6 кв. м, приміщення № 32 площею 3,9 кв. м, приміщення № 34 площею 2,5 кв. м), які розташовані за адресою:   АДРЕСА_1 .
 
Зазначає, що вказані вище об`єкти нерухомого майна відповідно до статті 60 СК України належать на праві спільної сумісної власності йому та ОСОБА_2 
 
07 липня 2008 року між ОСОБА_3 та Акціонерним комерційним банком «Форум» (далі - АКБ «Форум») укладено кредитний договір №0106/08/17-ZNv, згідно з яким банк надав позичальнику кредит для споживчих цілей у сумі 66 000 дол. США. Забезпеченням повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування та можливої неустойки (штраф, пеня) є: іпотека, укладена між банком і майновим поручителем ОСОБА_2 , та порука ОСОБА_2 
 
29 січня 2010 року заочним рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області у справі №2-296/10 стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 64 187,43 дол. США кредитної заборгованості, 9 767,52 грн пені за несвоєчасне повернення кредиту та процентів за користування кредитом та по 865,00 гривень понесених судових витрат. 
 
На виконання вказаного заочного рішення видано виконавчі листи та 06  квітня 2010 року старшим державним виконавцем міського відділу ДВС Хмельницького міськрайонного управління юстиції винесено постанову про відкриття виконавчого провадження щодо примусового виконання виконавчого листа про стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів на користь АКБ «Банк Форум».
 
03 листопада 2017 року ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області у справі № 686/19369/17 замінено стягувача ПАТ «Банк Форум» у виконавчих провадженнях № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 на його правонаступника ПП «Антиколекторське агентство «Остання спроба».
 
26 лютого 2018 року державним виконавцем винесено постанову про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу та складено акт про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу у виконавчому провадженні № НОМЕР_2, згідно з якими 28 березня 2018 року приватним нотаріусом Клімчук А. В. видано свідоцтва про передачу майна стягувачеві в рахунок погашення боргу.
 
На підставі вказаних свідоцтв ПП «Антиколекторське агентство «Остання спроба» зареєструвало за собою право власності на приміщення гуртожитку загальною площею 46,4 кв. м та 25,7 кв. м, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Зазначав, що оскільки приміщення гуртожитку загальною площею 46,4 кв. м та 25,7 кв. м, які розташовані за адресою:  АДРЕСА_1 , належать на праві спільної сумісної власності йому та ОСОБА_2 , державний виконавець після подання стягувачем заяви про залишення за собою майна в рахунок погашення боргу у виконавчому провадженні № НОМЕР_2 зобов`язаний був звернутися до суду з поданням про звернення стягнення на частку у майні, яка належить ОСОБА_2 .
 
Також державним виконавцем порушено порядок звернення стягнення на майно боржника, оскільки об`єкти оцінки безпосередньо оцінювачем оглянуті не були та висновки про вартість майна сформовані виключно на інформації, наданої замовником, у зв`язку із чим оцінка майна як обов`язкова умова для реалізації нерухомих об`єктів проведена не була.
 
З урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просив суд: 
1) визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку приміщення гуртожитку загальною площею 46,4 кв. м, яке розташоване за адресою: 
АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1518190268101;
2) визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку приміщення гуртожитку загальною площею 25,7 кв. м, яке розташоване за адресою: 
АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1518140268101;
3) витребувати з чужого незаконного володіння ПП «Антиколекторське Агентство «Остання спроба» на користь ОСОБА_1 1/2 частку приміщення гуртожитку загальною площею 46,4 кв. м., яке розташоване за адресою: 
АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1518190268101;
4) витребувати з чужого незаконного володіння ПП «Антиколекторське Агентство «Остання спроба» на користь ОСОБА_1 1/2 частку приміщення гуртожитку загальною площею 25,7 кв. м, яке розташоване за адресою: 
АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1518140268101;
5) визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця Першого ВДВС міста Хмельницький ГТУЮ у Хмельницькій області Шматлай О. В. про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу від 26 лютого 2018 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_2;
6) визнати протиправним та скасувати акт державного виконавця Першого ВДВС міста Хмельницький ГТУЮ у Хмельницькій області Шматлай О. В. про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу від 26 лютого 2018 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_2;
7) визнати недійсними свідоцтва про передачу майна стягувачеві в рахунок погашення боргу, видані приватним нотаріусом ХМНО Клімчук А. В. 28 березня 
2018 року зареєстровані в реєстрі за № 562, 563, якими посвідчено, що ПП «Антиколекторське Агентство «Остання спроба» належать на праві власності приміщення гуртожитку загальною площею 46,4 кв. м, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1518190268101, та приміщення гуртожитку загальною площею 25,7 кв. м, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1518140268101.

 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду
 
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 вересня 2024 року, залишеним без змін постановою Хмельницького апеляційного суду від 30 січня 2025 року, у позові ОСОБА_1 відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду мотивовано тим, що пред`явлення позову про визнання права власності на частину нерухомого майна як спільного майна подружжя вказує на недобросовісність дій позивача, і такий спосіб захисту направлений на недопущення звернення стягнення на майно. Решта позовних вимог є похідними від вимоги про визнання права власності на частку майна, а тому також не підлягають задоволенню.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів
 
13 лютого 2025 представник ОСОБА_1 - адвокат Савченко О. В. через підсистему «Електронний суд» звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 вересня 2024 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 30 січня 2025 року, у якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила суд скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове про задоволення позовних вимог у повному обсязі.
 
Підставами касаційного оскарження рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 вересня 2024 року та постанови Хмельницького апеляційного суду від 30 січня 2025 року представник заявника зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме:
- суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду 
від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 ( провадження № 14-325цс18) та у постановах Верховного Суду від 01 грудня 2021 року у справі № 753/9500/18 (провадження № 61-14498св21), від 16 лютого 2022 року у справі № 752/15527/19 (провадження № 61-5226св21), від 19 липня 2023 року у справі № 124/28780/21 (провадження № 61-633св23).
 
Касаційна скарга мотивована тим, що спірні об`єкти нерухомого майна в силу приписів статті 60 СК України належать на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
 
За змістом частини шостої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» після подання стягувачем заяви про залишення за собою майна в рахунок погашення боргу у виконавчому провадженні № НОМЕР_2 державний виконавець був зобов`язаний звернутися до суду із поданням про звернення стягнення на частку ОСОБА_2 у спірному майні.
 
Недотримання державним виконавцем порядку, визначеного законом щодо передачі майна стягувачу у рахунок погашення боргу, призвело до протиправного позбавлення позивача права власності на 1/2 частину спірного майна.
 
Суди не врахували, що відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення договору іпотеки позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном.
 
За таких обставин, оскільки передане на примусову реалізацію, а в подальшому стягувачу майно належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності, тому відчуження спільного нерухомого майна, частка якого належить позивачу, без його участі у виконавчому провадженні, у рахунок стягнення заборгованості із ОСОБА_2 , порушує право позивача як співвласника цього майна на вільне володіння, користування і розпорядження ним.
 
Крім того порушення державним виконавцем порядку звернення стягнення на майно боржника також полягає в тому, що оцінювач не оглянув об`єкти оцінки; висновки про вартість майна сформовані згідно з інформацією, наданою замовником.
 
Таке проведення оцінки майна суперечить вимогам чинного законодавства України, тому, не є оцінкою майна в розумінні Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні».
 
Доводи інших учасників справи
 
Відзиви на касаційну скаргупредставника ОСОБА_1 - адвоката Савченко О. В. від інших учасників справи до суду не надходили.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 17 лютого 2025 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Савченко О. В. залишено без руху з наданням строку для усунення її недоліків.
 
21 лютого 2025 року до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» надійшла заява про усунення недоліків.
 
Ухвалою Верховного Суду від 24 лютого 2025 року відкрито провадження у справі № 686/4073/24, витребувано її матеріали з Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області.
 
У березні 2025 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 10 вересня 2025 року справу призначено до судового розгляду у складі колегії із п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
30 жовтня 1999 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено шлюб, який розірвано рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 14 листопада 2017 року у справі № 686/7407/17.
 
27 грудня 2007 року на підставі договорів купівлі-продажу ОСОБА_2 набула у власність приміщення гуртожитку, загальною площею 25,7 кв. м (у тому числі приміщення № 29 площею 14,3 кв. м та приміщення № 30 площею 11,4 кв. м), а також приміщення гуртожитку, загальною площею 46,4 кв. м (у тому числі приміщення № 27 площею 5,4 кв. м; приміщення № 31 площею 34,6 кв. м, приміщення № 32 площею 3,9 кв. м, приміщення № 34 площею 2,5 кв. м), які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .
 
07 липня 2008 року між ОСОБА_3 та АКБ «Форум» укладено кредитний договір № 0106/08/17-ZNv, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит для споживчих цілей у сумі 66 000 дол. США.
 
07 липня 2008 року між ОСОБА_2 та АКБ «Форум» укладено договір поруки, за змістом якого поручитель поручається перед кредитором за виконання                    ОСОБА_3 зобов`язань за кредитним договором № 0106/08/17-ZNv від 07 липня 2008 року. Згідно з цим договором, при його укладенні, ОСОБА_1 надав письмову згоду на те, що його дружина ОСОБА_2 виступає поручителем ОСОБА_3 за кредитним договором № 0106/08/17-ZNv від 07 липня 2008 року, укладеного з АКБ «Форум» та відповідає перед кредитором грошовими коштами та всім майном, що знаходиться в спільній сумісній власності.
 
Крім того, 07 липня 2008 року між АКБ «Форум» та ОСОБА_2 укладено іпотечний договір, предметом якого є приміщення гуртожитку, загальною площею 25,7 кв. м (у тому числі приміщення № 29 площею 14,3 кв. м та приміщення № 30 площею 11,4 кв. м), а також приміщення гуртожитку, загальною площею 46,4 кв. м (у тому числі приміщення № 27 площею 5,4 кв. м; приміщення № 31 площею                   34,6 кв. м, приміщення № 32 площею 3,9 кв. м, приміщення № 34 площею 2,5 кв. м), які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Згідно з копією заяви від 07 липня 2008 року, засвідченої приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Бережною Л. П., зареєстрованої в реєстрі за № 4521, ОСОБА_1 надав згоду своїй дружині ОСОБА_2 на передачу в іпотеку, на умовах на її (його, їх) розсуд, в забезпечення зобов`язань ОСОБА_3 , приміщення гуртожитку загальною площею 46,4 кв. м та площею 25,7 кв. м                       за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Заочним рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницького області від 29 січня 2010 року у справі № 2-296/10 стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на користь АКБ «Форум» в солідарному порядку 64 187,43 дол. США заборгованості за кредитом, 9 767,52 грн пені за несвоєчасне повернення кредиту та процентів за користування кредитом, та по 865,00 грн понесених судових витрат.
 
На виконання вказаного заочного рішення від 29 січня 2010 року у справі 
№ 2-296/10 Хмельницьким міськрайонним судом Хмельницького області видано виконавчий лист щодо стягнення з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на користі АКБ «Форум» по 865,00 грн понесених судових витрат кожного, а також виконавчий лист щодо стягнення з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на користь АКБ «Форум» в солідарному порядку: 64 187,43 дол. США заборгованості за кредитом, 9 767,52 грн пені за несвоєчасне повернення кредиту.
 
06 квітня 2010 року старшим державним виконавцем міського відділу Державної виконавчої служби Хмельницького міськрайонного управління юстиції Грицаюк В. І. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_2, щодо стягнення із ОСОБА_2 грошових коштів на підставі виконавчого листа № 1011/2500 у справі № 2-296.
 
24 травня 2017 року головним державним виконавцем Першого ВДВС 
ГТУЮ у Хмельницькій області Шматлай О. В. винесено постанову про опис та арешт майна боржника, яким описано та накладено арешт на приміщення гуртожитку площею 46,4 кв. м та площею 25,7 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Супровідним листом та копією конверта підтверджується, що копію вказаної постанови від 24 травня 2017 року направлено сторонам виконавчого провадження рекомендованим листом з повідомленням, який було повернуто за закінченням встановленого строку зберігання.
 
Постановою головного державного виконавця Першого ВДВС 
ГТУЮ у Хмельницькій області Шматлай О. В. від 12 червня 2017 року призначено суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для визначення ринкової вартості описаного майна боржника. Указану постанову направлено сторонам виконавчого провадження рекомендованим листом з повідомленням, що підтверджується копією супровідного листа та конверта. який повернувся за закінченням терміну зберігання.
 
18 серпня 2017 року між ПП «Антиколекторське агентство «Остання спроба» та ТОВ «ФК «Морган Кепітал» було укладено договір комісії № 64-К, згідно з яким комісіонер зобов`язався за дорученням комітента за винагороду вчинити за рахунок комітента від свого імені правочин та інші дії щодо придбання лоту № Q81273b13647 на аукціоні за ціною до 122 540 грн в строк до 22 вересня                         2017 року.
 
05 вересня 2017 року між ПАТ «Банк Форум» та ТОВ «ФК «Морган Кепітал» було укладено договір № 679-Ф про відступлення права вимоги до позичальника та поручителя згідно з реєстром договорів; договір від 05 вересня 2017 року про відступлення прав за договором поруки від 07 липня 2008 року.
 
Згідно з висновком про оцінку майна ПП «ТЗК-Експерт» від 18 вересня 2017 року вартість об`єкта оцінки становить: приміщення площею 46,4 кв. м - 431 970 грн, площею 25,7 кв. м - 239 270 грн. Вказаний висновок 19 вересня 2017 року направлено сторонам виконавчого провадження (вих. № 46774).
 
Згідно з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення боржником ОСОБА_2 отримано вказане відправлення 21 вересня 2017 року особисто, а представником ПАТ «Банк Форум» за довіреністю - 22 вересня 2017 року.
 
Відповідно до копії довідки від 10 жовтня 2017 року вих. №52708/ш19-32 станом на вказану дату на адресу Першого ВДВС м. Хмельницький повідомлення про оскарження висновку оцінки майна не надходили.
 
Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 03 листопада 2017 року у справі № 686/19369/17 заяву ПП «Антиколекторське агентство «Остання спроба» про заміну сторони виконавчого провадження задоволено та замінено стягувача ПАТ «Банк Форум» у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 на його правонаступника ПП «Антиколекторське агентство «Остання спроба».
 
На виконання вказаної ухвали державним виконавцем Шматлай О. В. 25 січня 2018 року винесено постанову про заміну сторони виконавчого провадження № НОМЕР_2 з ПАТ «Банк Форум» на ПП «Антиколекторське агентство «Остання спроба».
 
Відповідно до копії протоколу № 317509 про проведення електронних торгів 20 лютого 2018 року перші електронні торги з реалізації приміщення гуртожитку площею 46,4 кв. м та площею 25,7 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 , за початковою ціною 671 240 грн, не відбулися у зв`язку з відсутністю допущених учасників торгів.
 
20 лютого 2018 року від ПП «Антиколекторське агентство «Остання спроба» на адресу Першого ВДВС м. Хмельницький надійшла заява про бажання залишити за собою нереалізоване майно: приміщення гуртожитку площею 46,4 кв. м та площею 25,7 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 .
 
26 лютого 2018 року головним державним виконавцем Першого відділу ДВС м. Хмельницький Шматлай О. В. винесено постанову про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу у виконавчому провадженні № НОМЕР_2 та складено акт про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу у виконавчому провадженні НОМЕР_3, згідно з якими 28 березня 2018 року приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Клімчук А. В. видано свідоцтва про передачу майна стягувачеві в рахунок погашення боргу, зареєстровані в реєстрі за № 562, 563.
ПП «Антиколекторське агентство «Остання спроба» зареєструвало за собою право власності на приміщення гуртожитку загальною площею 46,4 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1518190268101, а також, приміщення гуртожитку загальною площею 25,7 кв. м, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1518140268101, які належали на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 276073879 від 22 вересня 2021 року.
 
У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПП «Антиколекторське агенство «Остання Спроба», Першого ВДВС у м. Хмельницькому, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Клімчук А. В., ОСОБА_2 про визнання протиправною та скасування постанови державного виконавця і акта державного виконавця, визнання недійсними свідоцтв про передачу майна стягувачу, визнання права власності на майно.
 
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23 лютого 2023 року в задоволенні позову відмовлено.
 
Постановою Хмельницького апеляційного суду від 26 квітня 2023 року рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23 лютого 2023 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання протиправною та скасування постанови державного виконавця і акта державного виконавця про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу, визнання недійсними свідоцтв про право власності змінено, викладено мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови. Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23 лютого 2023 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання права власності на 1/2 частини нерухомого майна скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення про відмову в позові.
 
Постановою Верховного Суду від 20 грудня 2023 року у справі № 686/30591/21 постанову Хмельницького апеляційного суду від 26 квітня 2023 року залишено без змін.
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                                 є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Савченко О. В. не підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
 
Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
 
Одними із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права та визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (пункти 1, 10 частини другої статті 16 ЦК України).
 
В силу частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
 
Як передбачено статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
 
Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19).
 
Згідно із статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
 
Конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку у разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
 
Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду України
від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.
 
За змістом статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
 
При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.
 
Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
 
Згідно із частиною другою статті 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.
 
Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).
 
Частинами першою, другою статті 73 СК України передбачено, що за зобов`язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі. Стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.
 
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
 
Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
 
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц вказав, що поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу і накладено арешт на його майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси позикодавця і направлений на недопущення стягнення заборгованості за договором позики за рахунок майна боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.
 
У той же час Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 липня 2023 року у справі № 523/8641/15 дійшов висновку, що у разі задоволення позову одного з подружжя про визнання права на частку в праві спільної власності на майно, яке перебуває в іпотеці, інший з подружжя, який не був стороною договору іпотеки, а надав лише згоду на вчинення договору іпотеки іншим з подружжя, стає співіпотекодавцем.
 
У цій справі встановлено, що, починаючи з 06 квітня 2010 року у органах державної виконавчої служби перебували на виконанні виконавчі листи, видані Хмельницьким міськрайонним судом Хмельницької області у справі № 2-296/10 про солідарне стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 64 187,43 дол. США кредитної заборгованості, 9 767,52 грн пені за несвоєчасне повернення кредиту та процентів за користування кредитом та судових витрат.
 
Як на момент звернення ОСОБА_1 до суду з позовом у цій (переглядуваній) справі, так і з позовом у справі № 686/30591/21 (у грудні 2021 року), спірне нерухоме майно вже було передане стягувачу у рахунок погашення боргу у виконавчому провадженні № НОМЕР_2, що підтверджується постановою державного виконавця, актом про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу у виконавчому провадженні № НОМЕР_2 та свідоцтвами про передачу майна стягувачеві в рахунок погашення боргу, виданими приватним нотаріусом Клімчук А. В. 28 березня 2018 року, зареєстровані в реєстрі за № 562, 563.
 
Матеріали справи не містять доказів погашення ОСОБА_2 заборгованості за кредитним зобов`язанням ОСОБА_3 , в якому на забезпечення виконання цього зобов`язання ОСОБА_2 є поручителем та іпотекодавцем.
 
При цьому, згідно з копією нотаріально засвідченої заяви від 07 липня 2008 року ОСОБА_1 надав згоду своїй дружині ОСОБА_2 на передачу в іпотеку, на умовах на її (його, їх) розсуд, в забезпечення зобов`язань ОСОБА_3 , приміщення гуртожитку загальною площею 46,4 кв. м та площею 25,7 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Водночас, у цій справі заявлено вимоги про поділ вказаних приміщень не як предмета іпотеки, який може бути поділений за відсутності негативних наслідків для іпотекодавця (без зміни власника майна), як про це вказано Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 липня 2023 року у справі № 523/8641/15. 
 
Також позивачем не доведено, що між ним та ОСОБА_2 існує спір про поділ майна.
 
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що у цій справі позивач переслідує мету, яка спрямована на уникнення (ускладнення) виконання судового рішення, яке набрало законної сили у 2010 році, про стягнення заборгованості з його дружини, шлюб з якою розірвано у листопаді 2017 року.
 
Аналізуючи викладене, а також з огляду на фактичні обставини справи, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованих висновків про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання права власності на частину нерухомого майна як спільного майна подружжя, оскільки поділ спільного майна подружжя                 не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу.
 
Такі висновки узгоджуються із висновками Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року в справі № 337/474/14-ц, у постанові Верховного Суду від 26 січня 2023 року у справі № 442/5855/21 (провадження № 61-8254св22).
 
Верховний Суд послідовно виходить з того, що поділ майна у штучно погоджений подружжям (колишнім подружжям) спосіб порушує майнові права та інтереси кредитора й направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника, створення перешкод у примусовому виконанні судового рішення.
При цьому Верховний Суд не заперечує презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, а також права подружжя на поділ майна, що є об`єктом їх спільної сумісної власності, але звертає увагу, що реалізація цього права не може здійснюватися на шкоду іншим учасникам правовідносин за їх участю.
 
Водночас за фактичних обставин цієї справи, колегія суддів вважає, що захист ОСОБА_1 речових прав щодо спірного майна, згоду на передачу якого ОСОБА_2 в іпотеку він добровільно надав 07 липня 2008 року, може вказувати на недобросовісність дій позивача і зловживання правом на шкоду правам й інтересам стягувача.
 
З огляду на це, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині поділу майна.
 
Також позивач просив визнати протиправними та скасувати постанову та акт державного виконавця Першого ВДВС міста Хмельницький ГТУЮ у Хмельницькій області Шматлай О. В. про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу від 26 лютого 2018 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_2, визнати недійсними свідоцтва про передачу спірних приміщень гуртожитку стягувачеві в рахунок погашення боргу.
 
Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
 
Відповідно до статті 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.
 
Статтею 1 Закону України від 02 червня 2016 року №1404-VII «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VII) визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі рішення) сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
 
За змістом статті 10 Закону №1404-VII звернення стягнення на майно (майнові права) є одним із заходів примусового виконання рішень.
 
Згідно зі статтею 61 Закону №1404-VII реалізація арештованого майна (крім майна, вилученого з цивільного обороту, обмежено оборотоздатного майна та майна, зазначеного у частині восьмій статті 56 цього Закону) здійснюється шляхом проведення електронних аукціонів або за фіксованою ціною. Не реалізоване на електронних торгах нерухоме майно виставляється на повторні електронні торги за ціною, що становить 85 відсотків, а рухоме майно 75 відсотків його вартості, визначеної в порядку, встановленому статтею 57 цього Закону. У разі повторної нереалізації майна нерухоме майно виставляється на треті електронні торги за ціною, що становить 70 відсотків, а рухоме майно 50 відсотків його вартості, визначеної в порядку, встановленому статтею 57 цього Закону. У разі нереалізації майна на третіх електронних торгах виконавець повідомляє про це стягувачу і пропонує йому вирішити питання про залишення за собою нереалізованого майна, крім майна, конфіскованого за рішенням суду. Майно передається стягувачу за ціною третіх електронних торгів або за фіксованою ціною. Про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу виконавець виносить постанову. За фактом такої передачі виконавець складає акт. Постанова та акт є підставами для подальшого оформлення стягувачем права власності на таке майно.
 
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 34 Закону № 3425-ХІІ однією з нотаріальних дій, які вчиняють нотаріуси, є видача свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися.
 
Згідно з частиною першою статті 72 Закону № 3425-ХІІ придбання арештованого нерухомого майна з прилюдних торгів (аукціонів) оформлюється нотаріусом за місцезнаходженням такого майна шляхом видачі набувачу відповідного свідоцтва на підставі документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження».
 
За змістом пункту 1 глави 13 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22лютого 2012 року №296/5 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 22лютого 2012 року за №282/20595), якщо прилюдні торги (аукціон) оголошено таким, що не відбулися, нотаріус видає відповідне свідоцтво про передачу майна стягувачеві в рахунок погашення боргу на підставі складеного та затвердженого в установленому порядок акта із зазначенням того, що прилюдні торги (аукціон) не відбулися.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року (справа №200/606/18) зазначено, що свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) не є правовстановлюючим документом, а лише підтверджує вчинення сторонами дій, спрямованих на передання нерухомого майна у володіння покупцю. Таке свідоцтво вичерпує свою дію із здійсненням державної реєстрації права власності на придбане нерухоме майно, а його видача не тягне переходу права власності на нерухоме майно від боржника до покупця. Ані задоволення вимоги про скасування чи визнання недійсним акта виконавця, ані задоволення вимоги про визнання дій державного виконавця неправомірними не призвели б до захисту прав позивача, а такі вимоги не відповідають належному способу захисту.
 
Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 276073879 від 22 вересня 2021 року ПП «Антиколекторське агентство «Остання спроба» зареєструвало за собою право власності на приміщення гуртожитку загальною площею 46,4 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1518190268101, а також, приміщення гуртожитку загальною площею 25,7 кв. м, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1518140268101, які належали на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . 
 
Таким чином, пред`явлення ОСОБА_1 вимог про визнання неправомірними та скасування постанови та акта про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу від 26 лютого 2018 року, а також про визнання недійсними свідоцтва від 28 березня 2018 року, якими у порядку, встановленому для виконання судових рішень, засвідчено передачу у власність стягувача спірних приміщень гуртожитку загальною площею 46,4 кв. м та 25,7 кв. м, є неналежним та неефективним способом захисту.
 
З огляду на зазначене, а також враховуючи, що наведені позовні вимоги є похідними від вимог про визнання права власності на 1/2 частину нерухомого майна, у задоволенні яких відмовлено з мотивів, викладених вище, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відмову ОСОБА_1                 у позові у повному обсязі.
Доводи касаційної скарги про неврахування судами висновків Верховного Суду у наведених позивачем як приклад неправильного застосування норм права постановах Верховного Суду є необґрунтованими, оскільки оскаржувані судові рішення не суперечать загальним висновкам Верховного Суду щодо застосування норм права у спірних правовідносинах, крім іншого, такі висновки зроблені за інших обставин, встановлених у кожній із зазначених справ та наявних у ній доказів.
 
В цілому аргументи касаційної скарги не спростовують висновків судів та не дають підстав вважати, що суди порушили норми матеріального та процесуального права, а по своїй суті зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, які не були встановлені судами.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
 
У справі, яка розглядається, надано відповідь на всі істотні питання, що виникли при кваліфікації спірних відносин при вирішенні позову. 
 
Верховний Суд при прийнятті даної постанови керується й принципом res judicata, базове тлумачення якого вміщено в рішеннях Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 09 листопада 2004 року у справі «Науменко проти України», від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України», від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України», в яких цей принцип розуміється як елемент принципу юридичної визначеності, що вимагає поваги до остаточного рішення суду та передбачає, що перегляд остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду не може здійснюватись лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі, а повноваження судів вищого рівня з перегляду (у тому числі касаційного) мають здійснюватися виключно для виправлення судових помилок і недоліків. Відхід від res judicate можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини, наявності яких у даній справі скаржником не зазначено й не обґрунтовано.
 
Верховний Суд зазначає, що повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок і недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень, наявність яких скаржником у цій справі аргументовано не доведено.
 
ЄСПЛ у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
 
У справі «Трофимчук проти України» (№ 4241/03, §54, ЄСПЛ, 28 жовтня 2010 року) ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
 
Колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що за наслідками як апеляційного так і касаційного перегляду справи надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують вказаних висновків, а відтак, інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального і процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Згідно із пунктами 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
 
Відповідно статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з  додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
 
Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат                        не проводиться.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 415-419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Савченко Оксани Володимирівни залишити без задоволення.
 
Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 вересня 2024 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 30 січня 2025 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення,      є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                     Д. Д. Луспеник 

Судді:                                                                                               І. Ю. Гулейков

Б. І. Гулько 

Г. В. Коломієць 

Р. А. Лідовець