Дата документу 02.09.2025 Справа № 333/11111/24

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ЄУН 333/11111/24                                         Головуючий у І інстанції: Наумова І.Й.
Провадження № 22-ц/807/1394/25                           Суддя-доповідач: Поляков О.З.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 вересня 2025 року         м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з цивільних справ Запорізького апеляційного суду у складі:
Головуючого:         Полякова О.З.,
суддів: Гончар М.С.,
        Подліянової Г.С.,
секретар: Бєлова О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою   ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Вишнякова Дмитра Олександровича на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10 червня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про захист честі, гідності та ділової репутації і стягнення моральної шкоди,-
В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2024 року  ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Вишнякова Д.О. звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації і стягнення моральної шкоди.
В обґрунтування позову зазначено, що 13.12.2024 ОСОБА_2 у розмовнику Вайбер в групі «Наш дом», яка налічує 175 учасників, виклала пост такого змісту (далі мовою оригіналу):
«Очень важно, чтобы на собрании председатель вместе с бухгалтером дала объяснение с оплатой на октябрь и «не получившийся» ноябрь. То, что вернули деньги в качестве предоплаты за декабрь не снимает с них ответственности за прокрученную аферу с деньгами жильцов. А также подробную информацию о так сказать Нашей Компании Универсалбул, когда она заключила с ним договор? С ее слов с ноября, хотя мы до 1.12. относились к МЛД ОСОБА_3 ОСОБА_4 (управляющий «Универсалбуд», ОСОБА_5 (депутат) очень давно «сотрудничают». Покопавшись на досуге в интернете, почитавши разную инфу об этих людях и их действиях, очень многое становится ясно, много ума не надо, чтоб понять всю эту «кухню». Наш дом для них заработок и «отмывка денег», вот что я думаю».
На думку позивача, вищезазначений пост ОСОБА_2 є таким, що містить недостовірну інформацію, образи щодо нього, містить відомості, що порочать його честь, гідність та ділову репутацію.
Позивач зазначав, що звинувачення його у корупційних зв`язках та здійсненні дій щодо відмивання грошей, тобто фактично звинувачення у скоєнні дій, що містять ознаки складу злочину, не можна віднести до категорії «оціночні судження».
За твердженням позивача, після оприлюднення вищезазначеного посту, йому почали телефонувати обурливі жителі будинку, в якому проживає ОСОБА_2 , і не тільки вони, з вимогою надати пояснення з приводу інформації, викладеної у пості.
Ці всі події відволікали позивача від роботи, повсякденного життя, змінився нормальний устрій його життя, з`явилися проблеми зі здоров`ям: підвищення артеріального тиску, стан тривоги та інше.
Таким чином, в результаті порушення особистих немайнових прав ОСОБА_1 , йому було завдано моральної шкоди, яка виразилась у переживанні, знервованості, обуренні у зв`язку з поширенням відносно нього неправдивої інформації, що принижує його професійні та людські якості.
У зв`язку з неправомірним поширенням відносно нього недостовірної негативної інформації, позивач знаходиться у стані постійного нервового напруження та стресу, наслідком чого стало різке зниження працездатності та суттєве зменшення самоповаги.
З огляду на публікацію ОСОБА_2 недостовірної інформації відносно ОСОБА_1 та розповсюдження, що дає можливість ознайомитися з нею невизначеному колу осіб, завдану моральну шкоду позивач оцінює у 1000 грн.
Оскільки оспорювана інформація була розміщена в розмовнику Вайбер в групі «Наш Дом», то ОСОБА_2 слід зобов`язати видалити вищезазначений пост та спростувати інформацію, що викладена в ньому шляхом розміщення в розмовнику Вайбер в групі «Наш Дом» резолютивної частини рішення у цій справі.
Посилаючись на означені обставини,  ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Вишнякова Д.О. просив суд:
- визнати інформацію, що викладена ОСОБА_2 в розмовнику Вайбер в групі «Наш ДОМ», а саме: «Очень важно, чтобы на собрании председатель вместе с бухгалтером дала объяснение с оплатой на октябрь и «не получившийся» ноябрь. То, что вернули деньги в качестве предоплаты за декабрь не Снимает с них ответственности за прокрученную аферу с деньгами жильцов. А также подробную информацию о так сказать Нашей Компании Универсалбул, когда она заключила с ним договор? С ее слов с ноября, хотя мы до 1.12. относились к МЛД ОСОБА_3 . ОСОБА_4 (управляющий «Универсапбуд», ОСОБА_5 (депутат) очень давно «сотрудничают». Покопавшись на досуге в интернете, почитавши разную инфу об этих людях и их действиях, очень многое становится ясно, много ума не надо, чтоб понять всю эту «кухню». Наш дом для них заработок и «отмывка денег», вот что я думаю» недостовірною та такою, що ганьбить честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1 та такою, що дискредитує його в очах громадян, формуючи у них відповідну негативну оцінку його дій;
- зобов`язати ОСОБА_2 видалити з розмовника Вайбер у групі «Наш ДОМ» пост «Очень важно, чтобы на собрании председатель вместе с бухгалтером дала объяснение с оплатой на октябрь и «не получившийся» ноябрь. То, что вернули деньги ь качестве предоплаты за декабрь не снимает с них ответственности за прокрученную аферу с деньгами жильцов. А также подробную информацию о так сказать Нашей Компании Универсалбул, когда она заключила с ним договор? С ее слов с ноября, хотя мы до 1.12. относились к МЛД ОСОБА_3 ОСОБА_4 (управляющий «Универсалбуд», ОСОБА_5 (депутат) очень давно «сотрудничают». Покопавшись на досуге в интернете, почитавши разную инфу об этих людях и их действиях, очень многое становится ясно, много ума не надо, чтоб понять всю эту «кухню». Наш дом для них заработок и «отмывка денег», вот что я думаю»;
- зобов`язати ОСОБА_2 спростувати інформацію, що викладена в розмовнику Вайбер в групі «Наш дом», а саме: «Очень важно, чтобы на собрании председатель вместе с бухгалтером дала объяснение с оплатой на октябрь и «не получившийся» ноябрь. То, что вернули деньги в качестве предоплаты за декабрь не снимает с них ответственности за прокрученную аферу с деньгами жильцов. А также подробную информацию о так сказать Нашей Компании Универсалбул, когда она заключила с ним договор? С ее слов с ноября, хотя мы до 1.12. относились к МЛД ОСОБА_3   ОСОБА_4  (управляющий «Универсалбуд»,  ОСОБА_5  (депутат) очень давно «сотрудничают». Покопавшись на досуге в интернете, почитавши разную инфу об этих людях и их действиях, Очень многое становится ясно, много ума не надо, чтоб понять всю эту «кухню». Наш дом для них заработок и «отмывка денег», вот что я думаю», розмістивши в розмовнику Вайбер в групі «Наш дом» резолютивну частину рішення у даній судовій справі.
- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 1000 грн;
- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати, що складаються з виплат на професійну правничу допомогу.
Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10 червня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням,  ОСОБА_1  в особі представника – адвоката Вишнякова Д.О. подав апеляційну скаргу,в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10 червня 2025 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
В обґрунтування апеляційної скарги, повторюючи доводи позовної заяви,  ОСОБА_1  в особі представника – адвоката Вишнякова Д.О.зазначає, що після отримання позовної заяви, відповідач почала намагатися звести все смислове навантаження тексту спірного посту до категорії оціночних суджень. На думку позивача, висновки суду є таким, що не співвідносяться з лінгвістичним значенням виразів, вжитих відповідачем у пості. ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Вишнякова Д.О. наводить цитати інших постів відповідача, викладених вже після подання позовної заяви та зазначає, що лексична складова таких постів дуже дивна, як для домогосподарки, яку постійно всі ображають та лякають та яка все це викладає тільки заради власного будинку. Позивач припускає, що всі пости погоджені з ОСОБА_6 , яка є близькою подругою відповідача, та свого часу мала намір стати головою ОСББ, однак мешканці будинку за неї не проголосували.
У своєму відзиві ОСОБА_2 заперечує проти доводів апеляційної скарги, посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, оскаржуване рішення – без змін.
У судовому засіданні представник ОСОБА_1 – адвокат Вишняков Д.О. наполягав на задоволенні апеляційної скарги, скасуванні оскаржуваного рішення та задоволенні позову.
ОСОБА_2 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10 червня 2025 року просила залишити без змін.
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на таке.
За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає повною мірою.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі – Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що інформація, викладена в спірному пості відповідача, є її оціночними судженнями, правдивість яких не можна перевірити на предмет їх дійсності. Зазначені у пості висловлювання є вираженням суб`єктивної думки та поглядів відповідача щодо вказаних у пості осіб, зокрема і позивача, і не свідчать про приниження його честі, гідності та ділової репутації, оскільки відображають власні думки відповідача, основані на баченні певної інформації щодо нього та інших осіб, які згадуються в пості, їх взаємодії, діяльності, викладеної в інтернеті, інших чатах, та власними висновками щодо цієї інформації, є оцінкою отриманої інформації. Такі висновки не можуть бути ані спростовані, ані підтверджені, а тому не можуть бути предметом судового захисту у розумінні положень статей 94, 277 ЦК України
Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком з огляду на таке.
Суд першої інстанції встановив та підтверджено матеріалами справи, що 13.12.2024 ОСОБА_2 у чаті в групі «Наш дом» у месенджері Вайбер, яка налічує більше одного учасника, виклала пост такого змісту (далі мовою оригіналу):
«Очень важно, чтобы на собрании председатель вместе с бухгалтером дала объяснение с оплатой на октябрь и «не получившийся» ноябрь. То, что вернули деньги в качестве предоплаты за декабрь не снимает с них ответственности за прокрученную аферу с деньгами жильцов. А также подробную информацию о так сказать Нашей Компании Универсалбул, когда она заключила с ним договор? С ее слов с ноября, хотя мы до 1.12. относились к МЛД. ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (управляющий «Универсалбуд», ОСОБА_5 (депутат) очень давно «сотрудничают». Покопавшись на досуге в интернете, почитавши разную инфу об этих людях и их действиях, очень многое становится ясно, много ума не надо, чтоб понять всю эту «кухню». Наш дом для них заработок и «отмывка денег», вот что я думаю».
З вищевказаного посту та наданих відповідачем копій скріншотів повідомлень у чаті в групі «Наш дом» (мовою оригіналу) вбачається, що між учасниками цього чату, зокрема і відповідачем, існує конфліктна ситуація з приводу надання комунальних послуг до їх багатоквартирного будинку компанією «Универсалбуд». Достовірних доказів, що дана компанія надає ці послуги будинку, і ОСОБА_4 , будь-яким чином пов`язаний з цією компанією, сторонами суду не надавалося.
Відповідачк надала також скріншоти: з вищевказаного чату, датовані раніше викладення спірного посту; з іншого чату, учасником якого є позивач; з сайтів в інтернеті, що містять інформацію відносно позивача, його господарської діяльності, а також інших осіб, зазначених у спірному пості, та їх взаємодії. 
Конституція України визначає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю, кожен має право на повагу до його гідності (статті 3, 28).
У статті 34 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.
Водночас, відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших осіб.
Відповідно до статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.
Отже, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію, а також інформацію, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.
Право на захист честі, гідності та ділової репутації є частиною права на повагу до приватного життя, а підстави захисту такого права виникають, як правило, на межі реалізації права (свободи) на вираження (думки) та права на повагу до приватного життя.
У частині першій статті 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема честь, гідність і ділова репутація.
Під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. Під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб-підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.
Відповідно до статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки інформації чи ідей, які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає демократичного суспільства (рішення ЄСПЛ у справі «Карпюк та інші проти України» від 06 жовтня 2015 року, заяви № 30582/04, 32152/04, § 188).
У національному законодавстві право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань підлягає реалізації з урахуванням обов`язку не поширювати недостовірну і таку, що ганьбить гідність, честь чи ділову репутацію іншої особи, інформацію.
Згідно із статями 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, їх недоторканність, а також на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист своєї гідності, честі та ділової репутації.
Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена (стаття 277 ЦК України).
При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні враховувати, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
Під поширенням інформації слід розуміти опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі «Інтернет» чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.
Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації і з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.
Згідно з частинами першою, другою статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.
Судження вважається таким, що має оціночний характер, якщо воно виражає ставлення автора до змісту висловленої ним думки, що пов`язано з такими психологічними станами як віра, впевненість чи сумнів. Якщо ж зміст та характер досліджуваної інформації свідчить про наявність фактів, така інформація є не результатом суб`єктивної оцінки, а відображенням об`єктивної істини, що може бути встановлена у судовому порядку.
У своїй практиці Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) розрізняє факти та оціночні судження. Якщо існування фактів може бути підтверджене, правдивість оціночних суджень не піддається доведенню. Вимога довести правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлювання думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється статтею 10 Конвенції (рішення у справі «Лінгенс проти Австрії» від 08 липня 1986 року). Однак, навіть якщо висловлювання є оціночним судженням, пропорційність втручання має залежати від того, чи існує достатній фактичний базис для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи, висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшеним за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя (рішення ЄСПЛ у справі «Де Хаес і Гійселс проти Бельгії» від 24 лютого1997 року, пункт 47).
У разі якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, також повинен враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації та рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998 рік) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя.
Зокрема, в Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).
У постанові Верховного Суду від 25 січня 2023 року у справі № 761/33563/20 (провадження № 61-9907св20) вказано, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи.
Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (рішення ЄСПЛ у справі «Карпюк та інші проти України» від 06 жовтня 2015 року).
Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19.
Суд враховує при цьому правову позицію ЄСПЛ щодо різниці між поняттями «оціночне судження» та «фактів». Так, у пункті 39 рішення ЄСПЛ від 28 березня 2013 року у справі «Нова Газета і Бородянський проти росії» вказано, що правдивість оціночних суджень не піддається доведенню, і їх потрібно відрізняти від фактів, існування яких може бути доведено. Також у рішенні зазначено, що втручання в свободу вираження власних думок та поглядів порушує свободу висловлення думки в трьох випадках: якщо воно здійснено не на підставі закону, якщо воно не переслідує допустимої мети або якщо воно порушує баланс між метою, заради якої здійснено втручання, і свободою вираження думки.
ЄСПЛ також підтвердив, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене, та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: факти, що вважаються загальновідомими; підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; посилання на незалежне дослідження.
Таким чином, фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність як особистих немайнових прав. За своїм характером судження є розумовим актом, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Отже, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці ЄСПЛ при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.
У постанові Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 760/23818/20 (провадження № 61-2235св22) зазначено, що фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність як особистих немайнових прав. За своїм характером судження є розумовим актом, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Отже, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці ЄСПЛ при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.
У постанові Верховного Суду від 14 липня 2021 року у справі № 203/360/20 (провадження № 61-17422св20) зазначено, що законодавством не передбачена можливість притягнення до відповідальності за висловлювання оціночних суджень. Вони, як і думки, переконання, судження, критична оцінка певних фактів і недоліків, не можуть бути предметом судового захисту, оскільки, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів, не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів), а публічні особи мають бути толерантними до різкої, навіть некоректної критики.
Для того щоб розрізняти фактичне твердження і оціночне судження, необхідно брати до уваги обставини справи і загальний тон зауважень, оскільки твердження про питання, що становлять суспільний інтерес, є  оціночними судженнями, а не констатацією фактів. Судження - це те саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів (див. постанову Верховного Суду від 08 грудня 2021 року у справі № 757/10886/20-ц).
Так, проаналізувавши спірні публікації, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що з частини викладених в ньому інформації взагалі неможливо встановити, що вона стосується позивача, оскільки жодної деталізації чи фактів з приводу дії чи особи позивача вона не має. А в частині посту, де згадується ОСОБА_1 , викладені оціночні судження - припущення відповідача щодо діяльності вищевказаних осіб, які згідно з постом, є публічними чи посадовими особами, без жодного зазначення певних фактів та деталізації щодо кожної особи, зокрема і позивача. Частина тексту вищевказаного тексту викладена в переносному значенні, який може по різному тлумачиться як в негативному, так і позитивному значенні Зазначення відповідачем у пості, далі мовою оригіналу, - «Наш дом для них заработок и «отмывка денег» є її оціночне судження, про що свідчить також її вказівка в тексті, яким вона завершує спірний пост (далі мовою оригіналу) «вот, что я думаю».  
Фактичних тверджень, які б принижували честь та гідність, ділову репутацію позивача, в спірному пості, апеляційний суд також не вбачає. Позивач належними і допустимими доказами не підтвердив, що поширена відносно нього інформація відповідачем є її твердженням про факти.
Враховуючи характер оспорюваної інформації, контекст подій, які зумовили її поширення, колегія суддів вважає, що спірні публікації не містять фактичних відомостей, тверджень чи звинувачень позивача, зокрема й у вчиненні кримінальних правопорушень, а є власною суб`єктивною думкою, критикою та оцінкою, наданою відповідачем.
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що в цій справі відсутні підстави вважати, що оспорювана інформація, з огляду на її суб`єктивний і оціночний характер, контекст, в якому відбулося її поширення, та відомості про сторін цієї справи, є такою, що підлягає спростуванню в судовому порядку.
Разом з цим колегія суддів зазначає, що позивач не позбавлений можливості скористатись своїм правом на відповідь.
Таким чином, апеляційний суд перевірив доводи апеляційної скарги та дійшов висновку, що вони є безпідставними, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Вказані, а також інші доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржником норм матеріального та процесуального права й зводяться до необхідності переоцінки судом доказів, яким було надано вичерпну правову оцінку під час розгляду справи в суді першої інстанції.
Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції, висновки суду є достатньо аргументованими, при цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа «Проніна проти України»,  № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить. Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції. 
За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно з вимогами ст. 76-78, 81, 89, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим, апеляційну скаргу  ОСОБА_1  в особі представника – адвоката Вишнякова Д.О. слід залишити без задоволення, а рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10 червня 2025 року– залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Вишнякова Дмитра Олександровича  –залишити без задоволення.
Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10 червня 2025 року– залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 11 вересня 2025 року.

Головуючий:

Судді: